AMTAK E-KÖNYVEK

Kosztolányi Dezső

Cikkek

(1905-1913)

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-09-8

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Cikkek 1905-1913

Tartalom

Cikkek 1905-1913

KARÁCSONYI ÉNEK

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

A MAGÁNY

HETI LEVÉL

APRÓ MESÉK A HALÁLRÓL

A JÁTÉKRÓL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

AZ ÁRKÁDOK ALATT

APRÓ MESÉK

ANTIDEISTÁK

HETI LEVÉL

A MUNKA NAPJA

ZIGÁNY, AZ ÍRÓ

A BETEGEKRŐL

MAGISTRA VITAE

SZEMLÉLŐDÉSEK

AZ ÚJSÁGÍRÁSRÓL

A KACÉRSÁG

A KÁRTYASZENVEDÉLY ALAPJA

SZELLEMEK

A JÓZAN FRANCIÁK

A KLASSZIKUSOKRÓL

BOHÓCOK VILÁGA

EGY VILLAMOS-AFFÉRRŐL

SZIESZTA

HEROIKUS NŐK

A GYÁVA KIRÁLY

KÉT PROFESSZOR

A DICSŐSÉG ÁZSIÓJA

AZ ÉLET MÁSOL

NYÁR

VASÁRNAPI STRÓFÁK

AZ ANARCHISTÁK

AZ ÉLET CSENDJE

FIÚK ÉS LEÁNYOK

A TÖRVÉNYKEZŐ CSELÉD

DAL ÉS GYÓGYSZER

KÖNYVTÁRAK

A NAGY PÖR

AZ ÉHSÉG JOGA

A PERC MŰVÉSZETE

A FORRADALOM

FEHÉREK ÉS FEKETÉK

A DÁN KOSZORÚSLÁNY

AZ ORVOSNÖVENDÉK

TÍZ FILLÉR MIATT

AZ ORVOS

BORRAVALÓ

ÉGŐ KÖNYVTÁR

A GONDOLKOZÁS HALOTTJA

OLVASNI SZEM NÉLKÜL...

BUDAPEST GYOMRA

A NÉMA SZOBOR

A LÁZADÓK

A LÉG VÁNDORA

A SÍNEK MELLETT

RÁKÓCZI

TENGEREN TÚLI ROMANTIKA

SIRATÓ

A BETEG TÜKRE

SCIENTIA MILITANS

KÖLTŐ-PROTEKTOROK

A HALÁL AUTOMOBILJA

AZ ORVOS JOGA

LEGENDAFEJTŐK

KÉT TITKOS HATALOM

HARCOLÓ SZOBROK

TUDÓS FEJEDELMEK

A GYERMEK ARCA

STRÓFÁK A JÁRVÁNYRÓL

LOGICAL INSANITY

A BÖRTÖN

ÉN ÉS A FESTŐ

DANSE MACABRE

PESTI TAVASZ

CIRCENSES!

SZEKUNDÁK ALKONYÁN

KÖRBE-KÖRBE

NYARALÓ BÚTOROK

MAGYAR VILÁG TÖRÖKORSZÁGBAN

ÍRÓK ELLENSÉGEI

A JÓ VIDÉK

JÓSNŐK

APÁK ÉS FIÚK

MÉCS

JÓ EMBEREK

ÁLOM ÉS ÓLOM

KARÁCSONYFAERDŐ

JÉGARABESZKEK

LELKEK RENGÉSE

A TITOKZATOS SZÁM

A GUILLOTINE

EGY VÉRES EMBER AZ UTCÁN

FARSANGI GLOSSZÁK

ÉJJELI MENEDÉKHELY

ÁRVÍZI CSENDÉLET

TOROKLOB

EZER CSICSERGŐ BÉLYEG

A GYERMEK

TAVASZI GYÁSZ

VAKOK KÖZÖTT

RÉGIEK ÉS ÚJAK

JÚLIUS 17-e

KÉT LEVÉLRŐL

A FINN DIÁK

PIHENNI

ORVOSI PROFILOK

ÍRÓK ISKOLÁJA

CSEVEGÉS AZ UTAZÁSRÓL ÉS AZ UTASOKRÓL

CSENDES SZEPTEMBERI ESTÉK

A LEVEGŐ ÜNNEPE

AZOKRÓL, AKIKNEK ÍRUNK

VILÁG VÉGE

SZERELMES LEVELEK

FANYAR FARSANG

PÁRIZS, A ROMANTIKUS

APRÓHIRDETÉSEK

A KIS GYILKOS

ELEVEN REKLÁM

VIDÉK

PETŐFI ZOLTÁN

VÁLASZ EGY GLOBETROTTERNEK

KOZMETIKA ÉS HALÁL

HOFRICHTER

A REPÜLŐ HÉROSZ

NYÁRI POLITIKA

A MÁSODPERC MŰVÉSZETE

FRANCIÁK ÉS MAGYAROK

A FEHÉR KOCSI

ADRIA

A PÜSPÖKÖK A KORMÁNY ELLEN

KÖNYVTÁRI CSEND

ALFÖLDI POR

MAGYAR CSEVEGŐK

CHAVEZ ÁLMA

ISKOLATÁRSAK

FUTÓ KIRÁLY

BUDAI SÉTA

TEMETŐK

PILVAX

KUTYAHIT

A SZÍN-EMBER

PÉNZ

TEA

HÁROM MESE ROSSZ GYERMEKEKNEK

PILLANATKÉP EGY ÉRZÉSRŐL

SKÁLA

MONOLÓG A SZEMETESLÁDA ELŐTT

BÉCS

A MINDENHATÓ BACILUS ELŐTT

MOZGÓKÉPEK A MOZIRÓL

ÉLETRAJZOK

HÁROM APRÓ JEGYZET

A CINKOTAI BÁDOGOS

HÁZMESTER-KISASSZONYOK

BORZADÓ TÖMEGEK

KALAP ÉS KESZTYŰ

MÉG EGY ERŐFESZÍTÉS

ÚJ IGE

LÉGY

A BOT

EGY ÉRZÉS DIAGRAMMÁJA

NAPFÜRDŐ ÉS HOLDFÜRDŐ

AZ UTOLSÓ NYARALÓ

A FEJETLEN SZOBOR

A FEKETE MACSKA

A LEVELET!...

A CSÁSZÁR

ÖLD MEG!

A SOFŐR HALÁLA

NE REPÜLJETEK!

KIS ANGOLOK ÉS NAGY ANGOLOK

APRÓ BOSSZÚSÁGOK

A TERASZ

A BELGA SZOBOR

A GYILKOS

COOK HÍVŐT KERES

A KÁRTYÁS PÉNZE

"A PORNOGRÁF ÍRÓ"

TITÁNOK HAJÓJA

1912. MÁJUS 23

MAGYAR SZIMFÓNIA

SZOBORMOSDATÁS

GYÖRGY HERCEG

ÜNNEPEK ÜNNEPE

ÍVLÁMPA ÉS MÉCS

HALOTTAK

HÁBORÚS STRÓFÁK

LAPP ATYAFIAK

A SZERB NEMESEK

TRAGIKUS BANDITÁK

A PESTI GYILKOS

TÖRTÉNELEMVÁRÓK

RÓZSAVÍZ

HAMIDIE

A SÜKETNÉMA VÁROS

DER, DIE, DAS

NIKITA

KOLDUSOK

MONOLÓG

PESTI MULATÓ NAPFÉNYNÉL

MADÁR A HÁZ FÖLÖTT

HOMUNCULUS

VÉR

AZ IDEGEN

A KÖVÉR CSALOGÁNY

AZ ÁZSIAI BÖLCSŐ

KÉT KIS BARNA ÜVEG

CSENGETTYŰ

HAJDU ÚR

KARÁCSONYI ÉNEK

Járok a karácsonyi világban, és úgy érzem, minden léptemmel tisztább és igazabb leszek. Valami csendesség van ma a világban, kenetteljes, mély komolyság és bibliai egyszerűség, s láthatom azt, amit köznapokon oly sokszor keresek és sohasem találok: az életet. Ma beszélhetek az embertársaimmal, s ha jó vagyok hozzájuk, talán meg is hallgatják bánatomat és örömömet, mert ma mindnyájan megváltoztunk. A hitetlenből hivő, a keményszívűből nyájas, az ostobából bölcs lett. A felszabadulás pillanatában fáradt izmaink kellemes bizsergése közt nézünk a titokzatos élet mélyére, s még a kiábrándult is megtanul könnyezni, még az élcelődő is költő lesz. A szobák illatos félhomályában roskadó gallyakkal áll a karácsonyfa, s ezüst tükörből nézdegéli magát titokzatosan suhogva, s ringatja kevély derekát, mint egy rátartó nő. A vén tálak kikerülnek a záros fiókokból, s a hasas üvegek telhetetlen öble megtelik fekete-vörös és topáz-sárga borral. Este a kisgyerekek dobogó szívvel szorítják fülüket az ablakokhoz, s tisztán hallják a nagy, fehér angyalok szárnyának suhogását. Egy pillanat múlva előttük áll az égből hozott fa gyémántos csillámával, üveg-jégcsapjaival, színes gyertyáival, s az ártatlanok még látják a fenyőgallyakon a zúzmara ezüst porát, mely a sötét éjszakában reáhullongott.

Ó, ne higgyétek, hogy ezt a ragyogó örömet csak mi adtuk nekik! Állítsatok elénk ily fát, s sötét szemekkel állunk a sziporkázó fényáradatban, csalódottan, kiábrándultan és elfásulva! Mert a mi dióink régen megkoptak, s a mi aranyunk megfakult. A nagy bölcsesség és tudás minden aranylomra ráöntötte maró savát, s kielégítette kíváncsiságunkat, megtudtuk, hogy e káprázatos ragyogás merő hazugság, s a szén, a salak, a roncs a való. A gyermekek azonban még tudatlanok, legalább így nevezzük őket mi, tudók. Hisznek a fénynek, amely az égből jött. Mi már nem.

De gondoljuk csak el, mily harmónia, mily gondolat és érzelemegység kell ahhoz, hogy minden kétség megoldását oly röviden intézzük el, mint ők, s nyomban másképpen beszélünk. Mily tisztán áll előttük minden dolog, mily másvilági világításban! Mi rátaláltunk a fogalmakra, ismerjük a tárgyakat a legtávolabbi vonatkozásokban, talányokat fejtünk és könyveket írunk, de ők, igen, csak ők az igazi költők! Milyen hazug minden költemény, még a legőszintébb is, ahhoz mérve, amit egy gyermek érez. Minden dolog alatt csodát sejt. Reggel nézi, mint kel fel a nap misztikusan, rózsás arany párázatban, látja az égboltot, s azt hiszi, belől nem üres. Mondhatatlan érzelmekkel merül bele a körülötte levő világ szemléletébe, s szilárdítja az összekötő kapcsokat közte és maga közt, költeményeket alkot, de nem tudja leírni, sem kikiáltani, mert még nem beszél a mi nyelvünkön. Később, mikorra megtanul, nagyon is bölcs lesz ahhoz, hogy költő lehessen.

Ha sohasem éreztük a tudomány csődjét, ily napokon, mikor az egész emberiség összeforr, mint egy érző család, meg kell éreznünk, hogy a hideg kétszerkettő nem töltheti be életünket: az ember bölcseje és koporsója közti arasz egyenlőséggel és hipotézisekkel, tudományos találgatásokkal és sejtelmekkel szebbé nem tehető, ma válik előttünk bizonyossá. Íme, ez a nagyon durva ember, ki kérges tenyerével a bányák szikláin csüngött egy álló évig, vagy az őserdők izmos fáival birkózott, vagy tollával a múltak fantazmagóriáját terítette le, ma ledobja pörölyét, szekercéjét és tollát, s felkiált: élni akarok, szemlélődni és gondolkozni. Soha sincs több alkalmunk a gondolkozásra, mint ilyenkor. A gépek megállnak, a rabszolgamunka, a lealjasuló járomhordás ma megszűnik, egy pillanatra fellélegzünk. Meglátjuk, hogyan kellene élnünk mindenkoron.

Mi vagyok én ebben az érzelemvilágban! Hová tűnnek az én szépen elrendezett elveim, adataim, évszámaim, írástervei. Mind szétzüllenek, mint a viharban a porszemek.

Sokáig kerestem világosságot, s íme, most egy karácsonyi gyertya áhítatos sugárzata fényt vet sötét keresztutamra. A nap nem volt elég világos, de ez most eléggé sugárzik nekem.

Látom, hogy erősebbek vagyunk az értésben, mint a gondolkozásban. És nagyobbulunk is általa.

Minden nagynak a forrása az érzelem. Platón, akinek ideáit A tiszta ész kritikájá-nak írója is átvette, írt egy fizikát. De nem tudta befejezni. Az atomok rideg világába betolakodtak a régi istenek, a mitológiai nimfák és nixek, és Platón - letette a tollat.

Ma újra hivő vagyok. Az éjszakában titkos suhogást hallok, s látom magam előtt a rongyos viskót, hol egy sugárzó arany csillag világol. Benn a barmok között fekszik az isteni fiú.

Az egész világon ünnep van ma. A kékes, éjszakai derengésben kigyúlnak a templom ablakai, s vörösen, sárgán sugárzanak ki a sötétbe. A szalmát elhintik a szobákban. Éjfélkor az oktalan barmok megszólalnak s az istállók homályos odvában jósolnak. A gerendákon surranva gördül el az égi követ arany szekere.

Ó, mennyi titok, mennyi szépség!

Boldog, aki hinni tud mindebben! És én hiszek, mert ma újra hivő lettem. Hivő vagyok. Hogy is ne hinnék neked, te hallgatag kedvesem, fehér arcú arám, ó, Költészet!

Bácskai Hírlap, 1904. december 23.

HETI LEVÉL

Az új év fiatal reggelén én is bekopogtatok ismerőseiddel, barátaiddal, levélhordóiddal, gázlámpa-gyújtogatóiddal s kéményseprőiddel együtt. Mélyen meghajlok, de nem kívánok boldog új évet. Egy ígéretet teszek ugyanis, amely talán nem a legszervesebb összefüggésben van a boldogság fogalmával, s ezzel együtt az inkonzekvencia veszélye nélkül bizony nem mondhatom el szíves köszöntésemet is: E lapban minden héten találkozni fogok veled, kedves olvasó.

A mai napot az emberek a felejtésnek szánták. Nem keresem, hogy badar dolog e határfákat és mérföldoszlopokat állítani életünkbe s illuzórikus andalgással megállani előttük.

De ma csakugyan valami acélos frisseség járja át tagjainkat. Hátunk megett egy év, amely immár ránk nézve nem létező, aztán sok, sok elmúlt másik év, több évtized, s egy nagy örökkévalóság, amely születésünk előtt folyt el, előttünk a bevetetlen és szántatlan jövendő: fönséges érzés! Ma még semmi sem múlt el abból az időből, amely reánk van bízva, hogy kamatoztassuk. Ma az ideák hónában élünk, s ha kissé gondolkodunk, nyomban megértjük, hogy ez az újévi könnyűség azonos az alkotó művész gyönyörérzetével. Ma egy szempillantás alatt végigéljük az egész évet tökéletesen, a tökéletesebben, akaratunk szerint. Megalkotjuk, és képzelmünk szabadon mozoghat, mert előtte egy minden reménnyel kecsegtető lehetőség van, s háta megett nincs az elmúlt dolgok nehéz tudata. A boldogság, a megkönnyebbülésnek isteni pillanatai.

Ne is tekintsünk, legalább ma ne, a porba roskadt vén világ ősz szakállú és köhögős bölcseire, a XIX. század sűrűvérű pesszimistáira. Éljünk ma a sejtelmekben, abban a második valóságban, mely fejünk fölött lebeg, s érezzük át egész teljességében az átalakuló ideák valóra válásának egész fölséges kéjét. Aki értékelni tud, nem sokat fog habozni, hogy melyik világot válassza. Az egyik poros, a másik napfényes; az egyik zavar, a másik harmónia. S mily tökéletes harmónia! Minden a legjobban van elrendezve benne. A mai napon mindnyájan számítunk és nyerünk. A hadvezér ebben az évben megnyeri minden csatáját, a politikus győzelemre viszi minden eszméjét, s a költő megalkotja sokáig vajúdó remekművét - képzeletben. S mily erőteljes és páratlan minden ilyen terv, mily káprázatosan ragyogó minden gondolat, mily életre gerjesztő minden ily sejtelem. Valóban, a gondolkozó és érző embernek nagyobb diadalát sehol sem láthatom jobban kifejezve, mint éppen e tervezési vágyában, e tökéletességre való törekedésében: az akaratban.

A cselekvés, az alkotás, az eszméknek a valóságra való átváltása már inkább kudarc, mint győzelem. Valahol Echegeray felsóhajt, hogy van-e nagyobb tragédia, van-e valami szomorúbb dolog, mint egy kivésetlen márványtömb, egy üres vászon, egy sima, fehér papírív. S én ma e kérdésre szeretnék igenlően felelni. Igenis van: a kivésett márványtömb, a befestett vászon s a teleírt papírív.

Míg kezünk az alkotás forró kéjétől remeg, addig igenis ott van az üres papíron teljes álomvilágunk a legtökéletesebb rajzolatban, a legpompásabb kivitelben. Amint azonban hozzányúlunk a tollhoz s rögzíteni akarjuk gondolatainkat, minden eltűnik, s csak az elszállt sejtelmek halvány aranyfüstje tapad írásunkhoz. A sejtelem, a terv: a tökéletesség, a diadal; a kivitel, a tentás ákombákommal bekarmolászott papíros: a megváltozhatatlan, fekete valóság.

Ezek jutottak eszembe az új év első órájában, aki elegybelegy írásaimat figyelemmel fogja kísérni, mindig ezeket az elveket látandja kidomborítva leveleimben, bármiről is fogok írni. Aki nem egyezik velem, az forduljon el tőlem, nem bánom. Nincs hozzá semmi közöm!

Bácskai Hírlap, 1905. január 1.

HETI LEVÉL

Egy bosszantóan érdekes s aktualitását soha el nem vesztő kérdésről szeretnék egyet-mást elmondani, azon problémák egyikéről, melyről mindenki beszél, melyről annyian vitatkoznak, s melyben végleges megállapodás a mai napig sem jött létre: a tekintély kérdéséről. Azt hiszem, hogy a legműveletlenebb embernek is van valamelyes fogalma róla, kezdve a másolásból élő diurnistától föl egészen a legszebben fésülködő osztálytanácsosig. Az ily kérdések a gondolkozó emberiség közprédái, s mindenki ront vagy javít valamit rajtok. Mert, mellesleg megjegyzem, az ember bármily elaljasodott, parlagi és műveletlen, mindég édestestvére a gondolkozásnak. Nem tud nem gondolkozni, mert megélhetésével és boldogulásával függ össze, hogy működtesse agysejtjeit. Az első gondolat talán a monda-ember paradicsomból való kiűzetése után szülemlett meg, akkor, mikor az élet megkezdődött. Csak szellemi életünk finomságáról, a gondolkozási tényezők kiválasztásáról beszélhetünk, pangásról soha. Azok a magasröptű, gondolatdús művek, melyek a szellemvilág legmagasabb régióiban mozognak, mélyen vágják be gyökerüket az élet zsíros televényföldjébe.

De most nem ilyen ideákról van szó. Nagyon is a földön csúszó eszmékről, nagyon is silány és értéktelen dologról: a ma szentnek hirdetett abszolút tekintélyről. Megvallom, e szó ma már unalmas előttem, mert eljutottam ama pontig, hogy inkább meghajlok az ostobák előtt, semhogy vitatkozzam velök; s hogy tollamra veszem, egyedüli oka az, hogy rámutassak azon rothasztó hatásra, amelyet a társadalom minden rétegére gyakorol.

Sokan emlegetik például, hogy a társadalom tekintélyek elismerése nélkül anarchiává változnék, de nagyon kevesen gondolnak arra, hogy az összes aljas ösztönök, a hipokrizisek kiválogatott finomságai, a gyáva hódolatok ezerféle nemei a tekintélynek való sunyi kódolásban lelik forrásukat. Egy ember elém áll, s azt állítja magáról, hogy tévedhetetlen, mindentudó, gáncstalan, s akármit mondok, neki van igaza. S jaj nekem, ha véletlenül éppen én találnék - minden jó akaratom ellenére - igazat mondani, mert pusztán az ő monopóliuma a tudás. Vele szemben minden tiltakozó szónak el kell némulnia. Mert ő egy testület diplomás tagja, mert ő a tudományos pöffeszkedés tudatlan képviselője, mert ő a tekintély. Ebben az egy szóban összpontosítja összes becsvágyát, s ez egyben támadó fegyvere és pajzsa neki. Ez a szó, mely elkülönözi a többi halandótól, s megvédi a velök való lealacsonyító érintkezéstől, az a bűvös szaiszi fátyol, mely alatt a tudatlanság és üresség lappang.

Igazán nem tudom, ki erkölcstelenebb, az az egyén, ki a józan ész ellenére ily bástyafallal övezi magát körül, vagy azok a cikkelyek, melyek a mai romlott társadalmat ily kerülő utakon igyekeznek kormányozni. Végig kell csak tekintenem az egyetemeken, s látnom kell egyes tanárok aprócska elméleteit és nevetséges követelődzéseit, vagy jól szemügyre kell csak vennem néhány öntelt, gőgös félistent, ki szentségtörésnek tartja, ha kétes értékű igazságaitól csak egy betűt is eltérek, vagy ha oly merész vagyok, hogy szerényen, de határozottan az én igazamat védem, s lehetetlen meg nem győződve lennem, hogy ez az erény a legsilányabbaknak privilégiuma. De ez még nem veszedelmes, inkább érdekes és mulattató. Az azonban, hogy a társadalom ily hamis bálványoknak hódol, s ily rossz gyógyszerrel akarja meggyógyítani súlyos hibáit: végzetes, szörnyűséges tévedés.

A tekintélyek keresése és az előttük való meghódolás örökemberi. Mindnyájunknak vannak hősei, kiket legszentebbnek és legnagyobbnak tartunk. Egyiknek Jézus, másiknak Buddha, Mohamed, másnak ismét Shakespeare, Goethe, Dante. Ez az a nagy érzelem, melyet Carlyle hero worship-nek, hőstiszteletnek nevez. Mindez természetes és erkölcsös. Az azonban, hogy a társadalom intézményeinek rozzant alkotmányát olyatánképpen próbálja toldozni-foldozni, hogy egyeseket hivatalosan hősökké avat, s a tiszteletet törvényekbe cikkelyezi, erőszakos és természettelen. Az egyén pedig, aki e védfal mögé búvik, s nem igyekszik a többivel való versenyt keresni, gyáva és üres, s nem érdemli meg, hogy kalapot emeljünk előtte.

Akinek komoly igénye van a tiszteletre, minden esetben megkapja azt. Lehetetlen, hogy egy igazán nagy embert ne tiszteljenek! Az ok mindég meghozza az okozatát, s a tudás a nagyságra más felelet, mint a mély tisztelés és őszinte elismerés nem lehet. Az iskolákban a legtudatlanabb és erőszakosabb lurkók is elnémulnak, ha látják föllebbvalójuk imponáló tudását. A fő azonban az, hogy a hódolatot sohase követeljék meg, hanem idézzék elő a birtokukban levő sokféle eszközzel. A lázadókat győzzék le a nagyoknak fegyverével: a tudással, s hassanak avval az erővel, melyet Goethe valahol világhatalomnak nevez: a tapintattal. Jaj azoknak, akik a végsőkhöz folyamodnak s megfutnak az alattvalókkal való harctól!

Ilyeténképpen az egész nehéz és bonyodalmas kérdés békés és boldog megoldást nyerne. A legfontosabb az, hogy az egyének jogait eltipró intézmények keretébe igazán nagy emberek kerüljenek, kik a tekintély vaskorlátait maguk rontják szét. Nyugodt, világosfejű emberek, kik mindenkinek megadják a tudás jogát, s harcra szállanak a kevesebb tudásúakkal. Igen, én azokról a zsenikről álmodom, kik megírják Hamlet-jüket, s levetve minden komolykodó feszt, tombolva hemperegnek túláradó örömükben a dolgozószobájuk szőnyegén...

De elég. Csak arra akartam rámutatni, hogy mi a palliatív gyógyszere ama nagy betegségnek, melyet a tekintély idéz elő a mai társadalom testében. Mert egy időre, míg az általános műveltség korszaka el nem következik, fenn kell még állnia, mint szükséges rossznak, hogy a tajtékzó igaztalanság ellen vértül szolgáljon. De csak ezen célra és csak addig. A bölcs ember úgysem él vele sohasem. Az igazi tekintély ott végződik, ahol a nevét kiejtik. Az igazi tekintély természetes erő, békés hatalom. Ölő, gyilkos kard, melyet sohasem szabad használni.

Bácskai Hírlap, 1905. január 8.

HETI LEVÉL

Mindenki ismeri a katonatemetést. Elöl megy a halottkocsi minden különösebb dísz nélkül, azután az elhunyt százada szigorú, katonai pompában. A száz legény a parancsoló tiszt szavára egyszerre megmerevedik, a puskájához kap, s a gyászzene elhallgat. Egy pillanat múlva vörös tűz sugárzik ki a puskák fekete csőüregéből, s az ég visszhangzik az érces dörejtől. A század az eltávozott bajtárs után küldi szárnyas ólomgolyóját. Aztán kemény vezényszóra megfordul az oszlop, s harsogó trombitaszóval, ujjongó indulóval járja be a várost.

A múltkor ilyenforma gyászszertartást néztem végig egy barátommal, aki a katonáék brutalitásán igen nagyon megbotránkozott. Kérdezte tőlem, nem kegyetlenség-e ily germán hadi nyerseséggel végigsiklani a fájdalom mélysége felett, sőt Dante szép szavait is idézte, melyek azt mondják, hogy semmi sem fájdalmasabb a búban, mint az öröm tudata. Mindenesetre furcsa az ilyen víg gyászceremónia, s be kell vallanom, hogy mikor először láttam, reám is visszásan hatott kissé. De mikor tovább gondolkoztam rajta, nagyon ésszerűnek, szépnek, sőt magasztosnak tetszett. Ma meg, ha nem is kívánok nyomban katonailag eltemettetni, a legnépszerűbb intézménynek tartom, ami a mi síránkozó, tömjénszagú Európánkban egzisztál.

Először is kétségbevonom, hogy egy igazán jól játszott induló, melyben az öröm halhatatlansága harsog, nem képes felvidítani a legszomorúbb kedélyt is. Bánataink és örömeink nincsenek ok nélkül. Kedélyünk arrafelé billen, ahol nagyobb az érzelemadag. Ha meg vagyok terhelve szenvedésektől, bánatoktól, keresem a szórakozást, hogy ez ellensúllyal bizonyos egyensúlyt tudjak létrehozni zavart lelkiállapotomban. Ez lélektani tény, és ez a katonáék mellett szól.

De ha magasabb szempontból tekintjük a tárgyat, akkor sem ítélhetjük el őket. Ők egy bevégzett dolgot zárnak le katonás fináléval. A merev test mellől felszárnyal az örök dal, harcias marconasággal, kevély nyakassággal, mint a szakállas gótok pajzsba búgott szilaj harcdala, melyet Odinhoz küldtek fel. A bánatról nem tudnak semmit sem. És végre az örök öröm, a kéj mindig több volt, mint a sopánkodás, s a melankolikus tétlenség. Ez ismét egy szempont. De legfőképpen egy másik nézőpontból szeretném bemutatni Mars fiainak bölcsességét. Azt hiszem, hogy midőn a temetéseken sírván-sírunk, inkább pár lényegtelen külső körülmény, az alkalom ünnepélyessége s főleg az önzés csalja szemünkbe a könnyet, mint az elhunyt iránt való feltétlen szeretet. Pár napig felfüggesztettük rendes életmódunkat, fekete posztós szobában jártunk-keltünk, látogatókat fogadtunk, kik lehetőleg komor arcot igyekeztek felölteni; mi természetesebb, mint hogy kicsordul szemünkből a könny? Nem akarom sérteni az ember fájdalmát. Nem a könny drága gyöngyét sem! De váltig szeretném a nemes nedűt a pszichológia görebjébe önteni, melegíteni, elpárologtatni, szóval analizálni, s bizony mondom, nagyon sokan megdöbbennének, látván, mily kevés van abban a könnyben az igazi bánatból s mily sok esztelenség, mily sok ösztönszerűség és mily tömérdek önzés van benne!

Mit bánt hát bennünket, ha felharsog a trombita, s csattog a cintányér, és a dobról levonják a gyászfátyolt, miután eltűnt szemünk elől a koporsó? Azt hiszem, ez reánk, de még a halott legközelebbi rokonaira nézve sem lehet sértő. Gyönge érvnek tekintve azt is, hogy a halál szörnyűséges és komoly dolog, a legkomolyabb, ami e földtekén létezik, mert ez csak reánk vonatkoztatva az, s ez sem mindenkoron. Tudjuk, milyen a halál? Mért fogjuk rá, hogy éppen szomorú, mikor talán éppen az ember legnagyobb diadala? Nem, a koporsó mellől elhangzó diadalének valami mély szimbólum, mely rezgésbe hozza minden idegemet, s heves gyönyörre dobbantja szívemet!

A rejtélyt megoldani nem tudjuk, miért hát sírnunk? Ahol a mi sokat gúnyolt, de valóban nagyon hatalmas elménk semmire sem megy, ott a gyenge könyü sem fog segíteni. Semmi esetre sem, mert nagyon is erőtlen és természettelen! A halál legmegrázóbb ábrázolásait nem azokon a képeken leltem meg, hol az ember tomboló fájdalmát láttam dühöngeni a kihűlt porhüvely felett. Egy ember, ki merev és élettelen testvérére reátekint tágra nyílt szemmel és fehérülő ajakkal: íme, ez a halál reánk gyakorolt természetes hatása. Nem könyü, nem nevetés, csak végtelen szótlanság, talányos hallgatás, melynek éppen úgy nincs megfejtése, mint az elmúlásnak orvossága.

Miért nevezzük erkölcstelenségnek hát örömünk kitörését, hogy a földi bajok végre elmúltak? Ez nem oly természetes-e éppen, mint a bánat tombolása?

Igen, generális úr, mély elismeréssel jelentem be önöknek alázatos és keveset érő civil hódolatomat. Önök megoldották a legnagyobb problémát, ha nem is teljesen, legalábbis annyira, mint gondolkozóink és költőink. Szóljon tehát a zene, az öröm dala, s a test távozzék a sírba! Ön, százados úr, adjon jelt a kardjával, s a trombitás nagy tüdejéből fújja át az összes életkedvet a rézinstrumentumba, és zúgjon a mindent megoldó öröm mélységes akkordja. S azután azt sem bánom, ha ön, ó, százados úr, e mély filozófiai cselekedete előtt megvizsgálja, kinek nincs nyakkendője, és ki nem tisztította ki ünnepi kabátja gombjait...

Bácskai Hírlap, 1905. január 15.

HETI LEVÉL

Tény, hogy nincs elviselhetetlenebb dolog, mint az ízléstelenség. Több rokonszenvvel nézek egy nagystílű gyilkosra, ki bizonyos esztézissel csinálta hóhérmesterségét, mint a szatócskodó középszerűség enyhén büntetendő lopásaira, egyáltalán büntetés alá nem eső baklövésére, mely azonban több kárt csinál intézményeinkben, mint az erőszakosak markos vandalizmusa. Szóval, minden tekintetben tűrhetetlen látvány az, ha ízléstelen ember cselekszik; nála csak egy bántóbb van talán: ha a tapintatlan ízléses és eredeti akar lenni. Ez egyszerűen szörnyűséges.

Hát még ha az otromba és ügyetlen tömeg fel akar emelkedni az átlagemberek nézetei fölé! Ha az a test, amely egy nyugodtan emésztő, lomha kolosszus lassúságával mozgott évezredeken át, egyszerre szárnyra akar kapni s túl próbálja repülni a sast és a sólymot! Mondanom sem kell, hogy evvel a kísérlettel kétszeresen nevetséges leszen a tehetetlen ezerfejű szörny.

Ha magamban vagyok, gondolkozhatok, járok a saját eszem után. De ha a tömeg magához ragad, minden másképpen lesz. A kölcsönös megalkuvás révén egy rugóvá vagy csak egy kerékfoggá válok gépezetében, s akarva, nem akarva elvesztem egyéniségemet: megyek arra, amerre a többiek.

A tömegpszichológiának ilyfajta jelenségét észleltem az utóbbi időben, mióta az orosz-japán háború tart. Mindnyájan japánbarátok vagyunk, mert ez így illik. A háború megkezdésekor nem a hadüzenés körülményeit vettük tekintetbe, hanem a harcoló felek számát, s rokonszenvünk önkéntelenül a gyengébb fél javára billent el. A tömeg nagylelkűsködött. Pártját fogta a gyámoltalanabbnak, vele küzdött, vele érezett, úgy, amint a sakknál is mindenkoron a gyöngébb játszó oldalára állunk, ha két előttünk indifferens egyén verekszik. S azóta tart e japán-barát-láz. Azóta hirdetik újságjaink, hogy essünk térdre a ferde szemű, teaivó sárgák előtt, s menjünk Ázsiába tanulni művészetet, tudományt, azóta tapsolunk kárörvendően, ha olvassuk, hogy Mandzsúria hegyein az orosz csapatok tönkrementek. Kiszínezzük az apró sárga emberkék önfenntartási ösztönből vívott élethalálharcát, de megfeledkezünk arról a számos hőstettről, melyet a szerencsétlen orosz katonák napról napra véghezvisznek. Az oroszok tudniillik rettenetes emberek: halzsírt isznak, faggyúgyertyát esznek, nyers bőrökből készült bundákat hordanak, melyekből talán még csöpög is a megölt állat vére, bozontos szemöldökük alatt sunyin villog a szemük. Egyszóval mind műveletlenek. A cár, a fehér cár pedig márványtermekben sétál, örökösen zord és hallgatag, s jól ápolt kezéről lebűzlik az undorító vérszag. A japán nép meg minden tekintetben tökéletes.

Ilyen téveszmék után indultunk mindannyian, s alig hiszem, hogy van közülünk egyetlenegy is, ki elmondhatná magáról, hogy e gondolatok sohasem villantak át agyán. S ez nagyon is érthető; az első pillanatban támpontot kerestünk magunknak, s a legközelebbihez kapaszkodtunk. Ma azonban illő, hogy hideg fejjel nézzünk a dolgok káoszába, s erősen devalváljuk a sárga emberkék értékét, kik Európa etikett-asztalán valóságos zsuzsukká váltak. Aki a kultúrtörténetet s Japán históriáját csak felületesen is ismeri, az mindenesetre nekem ad igazat.

Mit tett ez a nép az emberiségért, milyen férfiai voltak, kik kiváltak a tipegő karikatúraalakok közül, s helyet foglaltak a kultúra versenyében; elhatott-e hozzánk egyetlenegy nagyobb művészi alkotásuk híre, s hatott-e az ő Kose-no Kanaoka festőjük és Csurajuki költőjük csak egyetlen gyümölcse is? Bizonyosan nem. A japánok építészetüket, festészetüket, irodalmukat pusztán az európaiaktól kölcsönözték, s tudományuk jelenleg glosszáriumok készítésére, egyes tőlünk átvett rendszerek magyarázására szorítkozik. Költőik legnagyobb része pedig kizárólag fordító. Üvegfestésük, kézimunkájuk inkább kuriózum, mint nagybecsű művészeti alkotás.

Nem szabad tehát elvakultaknak lennünk! S ezerszer nem szabad elfelednünk, hogy az oroszoknak olyan kultúrájuk van, hogy vele csak az angol vagy német mérkőzhetik. Most, hogy ezeket a sorokat írom, elfog valami mélységes elérzékenyedés, s eszembe jut az a pillanat, mikor Puskint és Turgenyevet először olvastam. Egy más világ tündöklő pompája áradt ki belőle felém; a mélységes, melankolikus szláv lélek végtelen melegségét éreztem, mert az ő írásuk csakugyan végtelenül egyéni és végtelenül orosz. Tolsztoj Elek, Nyekraszov Miklós, de főleg Lermontov Mihály költeményes füzetei azon könyvek közé tartoznak, melyeket naponta forgatok. Mindegyik könyvükből erőteljes és izmos gondolatok áradnak felém; mindegyik sorukból érezem az orosz tél zúzmarás frisseségét és egy örökké élő humor csendes mosolyát. Istenem, ki tud úgy mosolyogni, mint Gogol! Ki tud oly harmóniát teremteni, mint a moralista Tolsztoj!

S most erre a népre agyarkodunk, és egy európai színvonalra még nem is emelkedett, minden intézményében minket utánzó ázsiai fajt becézgetünk esztelen szeretetünkkel? Micsoda célja van az ily hókuszpókusznak? Nem fonák és visszás dolog, hogy elhúzunk attól a néptől, mellyel rokonok vagyunk a vérségnél is erősebb szellemi közösség révén? Tépést kell tennünk az orosz sebesült tátongó oldalára, nem szúró tövist!

Ám legyenek japánbarátok, az intelligenciának az orosz fegyverek győzelmét kell kérni. Ha nem is a csatatéren, azon a másikon, melyen egykor a legnagyobb diadalát vívja ki a győzelmes szláv nép. Mert Oroszországban minden lélek csatakész, a fiatal írónemzedéktől kezdve a legnyomorultabb munkásig. Az aknák kék derengésű odvain a kanócok már füstölögnek. S az lesz aztán a hajnal, a feltámadás, ha majd a vér, a tűz s a felkelő nap izzó sugárzatában testvéresülve talpra áll a művelt, jóságos, óriási orosz nép!

Bácskai Hírlap, 1905. január 22.

HETI LEVÉL

Legutóbb átutaztam Budapesten. Gyönyörű volt ez az ifjú város a januáriusi reggel fehér tündöklésében. Ezer és ezer kereszt villogott a téli napfényben, az óriási aranyos kupolák rózsaszín ködbe burkolództak, és a térhódító, kemény és hatalmas magyar szó diadalmas tengerzúgásként csapkodta a házak falait. Mámoros gyönyörrel jártam az utcák során. Köröttem ismert rendben haladtak el a város jól ismert típusai, s nagyban forrt már a politika erjedő mustja is. A hirdetőtáblákon nagy betűs meghívók kiáltottak rám, s a jogászvilág szokottnál elevenebb vitatkozása is rendkívüli dolgokat jelentett. Csupa tetterő, érdeklődés és várakozás vett körül. S én mégis elvonultam a tömegtől, elkalandoztam ismeretlen kőpalota-szegélyes utakon, és kerestem egy szobrot. És ezt a szobrot nem találtam meg!

Igazán éppen akkor jutott eszembe, hogy Kossuth Lajos ércbe öntött mása még nem áll Budapesten. A pénz régen együtt van, a jegyzőkönyvet lezárták, az elszámolásokat elvégezték, s az életében száműzött Kossuth arra van kárhoztatva, hogy halála után is idegen földön legyen, s Amerikában, idegen nyelvű nép között álljon, hirdetve egy hosszú élet nagy szenvedéseit s egy nagy kor nagy diadalait. Nem vagyok barátja a külsőségeknek. Tudom, hogy az ő nevéhez mi, törpe epigonok, nem sokat adhatunk. Mi neki a mi szobrunk, ki tisztább volt itt lenn az aranynál, keményebb a vasnál és szívósabb az acélnál? S lesz-e olyan szoborművész, ki méltóképpen kiönti dicső alakját? Ki tudja hideg kőbe vésni ezt a szót: Kossuth? Ki tudja oly fölségesre formálni életének mozzanatait, amilyen valóban volt? Igen, itt a művészet és valóság sorsa megfordul; szobrász száll majd le hozzá, és tőle koldul ihletet, hogy méltóképpen kiformázhassa művészi és olyannyira egész életét. Azt hiszem, ha a mindnyájunk lelkében felbuzgó tűzpatak alkotó erővé válnék: csakis akkor tudnánk egy hozzá méltó szoborképet faragni. Nem egy ember, de az egész magyarság, az egész nemzet.

E nemzetért veszem ajkamra Kossuth nevét. Mert rám nézve nem fontos, hogy ott lássam fővárosunk utcáján az ő szilárd, intő alakját. Egész élete elevenen él a lelkemben. Minden mozzanata egy-egy szoborcsoport. Hisz minden tette oly klasszikus volt s oly szoborszerű!

Az egyszerű ügyvéd, aki az országgyűlést elbűvöli varázsos beszédével: ime, az egyik szobor. S aztán sok, sok más. A tüzes újságíró, kinek szavára egy nemzet les visszafojtott lélegzettel; a börtönbe zárt politikus s végül az a sápadt alak, ki fekete köpenyben, láztól égő szemekkel, összefont karral leborul a nemzet nagysága előtt. Aztán a menekülő, a megtört, de le nem tört emigráns, és végre a legfájóbb kép! - az agg patriarcha, ki Torinóban idegen vánkosra hajtja le leroskadó fejét.

Valóban, az ily élet mintázására nem kell szobor. Mert maga is az.

De nem őróla van szó, hanem a nemzetről, melynek nagy szüksége volt és leszen rája. Nem azért, mert lelkéből lelkedzett fia volt, hanem mert igazán nagy ember volt. Vasember. Ércember.

Mi természetesebb tehát, mint hogy ezt az alakot megörökítsük? Mi természetellenesebb, mint a késedelem?

Az ő neve messze idegenbe elhat. James Russell Lowell, északamerikai költő, Emerson szellemi rokona, egy gyönyörű ódát szentelt az ő emlékezetének. Az emberiség büszke arra, hogy élt a földgolyón egykoron egy oly ember, kit Kossuth Lajosnak hívtak.

Mi pedig késedelmezünk, jegyzőkönyveket írunk, szerződéseket kötünk, megbízásokat adunk és veszünk, csakhogy elhalaszthassuk szent kötelességünk teljesítését. Mindnyájunk kívánná látni a nemzethőst, és mégsem jelenik meg halála után az örökkévalóság mezében; a vérünket, aranyunkat adjuk oda szobrára, s a neki szánt tér pusztaságos és üres. Valami titkos szellemkéz köti meg munkálni vágyó karunkat, valami érthetetlenül misztikus lidérc fekszi meg a keblünket, s ha felemlítjük dacos haraggal telt szavunk, selypítő hangok titokzatos meséket mondanak egy szomorú öregemberről, ki beteges és gyakorta sír...

És ezzel el kell hallgatnunk. A nemzet, a tízmillió szemben áll egy szomorú öregemberrel tehetetlenül, közönyösen, vállát vonva. Vár valami véletlenre, de egy hang sem hagyja el ajkát. S ez az, ami leverő és megbélyegző mindannyiunkra nézve.

Ha hőseinket nem tiszteljük, nagy vétket követünk el; a tisztelet elhalasztásának minden perce egy gyilkos döfés önmagunk ellen: de a közöny szégyen reánk és gyalázat utódainkra. Mert ezerszer nem oly megbélyegző a nem akarás, mint a tétlen apátia. Aki valamit nem akar, igenlő választ is ad bizonyos tekintetben. Azt mondja, hogy ne legyen meg valami tíz parancs. De az, aki semmit sem akar, az gyenge és gyáva. Az a nemzet pedig, aki nagyjai iránt ennyire közönyös, nem érdemli meg a jobb jövendőt.

Mondják ki hát, hogy Kossuth szobrát nem akarják felállítani egy bizonyos időpontig, követve elveit, amelyekért száműzött lett. Azt mondta, hogy addig, míg az az uralkodó ül Magyarország trónján, kit ő egykoron ledöntött onnan, nem lép hazája földjére. Ezt ő mondotta és megtartotta. A nemzet hozzáteheti, hogy ő még bronzban sem állíthatja fel legszentebb ereklyéjét addig.

Ez férfias és nyílt elbírálása a kérdésnek, olyan, amely a magyar nemzethez és Kossuth Lajos nevéhez illik. A másik azonban alattomos és megvetendő; szentségtörés a legnagyobb hős ellen, ki Magyarországért élt és halt. A világtörténelem tanúsága szerint mindég győz a nagyság; ha ma nem, holnap. Az a szellemnépes éjszaka, az a lidércteli szürkület, mely most megbénítja kezeinket, előbb-utóbb szétfoszlik. S akkor feleletet kapunk kérdésünkre, s görcsösen összeszorított öklünk előtt áll majd a szelleméjek főrendezője.

Szomorú gondokkal hagytam el a fővárost. Láttam, hogy a szép föld még mindég a szellemek hazája, s véghetetlen sok megmagyarázhatatlan és láthatatlan erő mozgat bennünket. Úgy éreztem, hogy a tündéri város csak félig otthonunk; egyik felében mi tanyázunk, a másikban a villik, a manók és lidércek laknak. Aztán lassan eltűnt előlem a káprázatos perspektíva. S mikor vonatom a határ felé robogott, s én a kupé ablakából kihajoltam, hogy búcsút intsek hazámnak, már nem láttam semmit sem. Lassan leszállt az éj a szellemektől szorongatott Magyarországra.

Bácskai Hírlap, 1905. január 29.

A MAGÁNY

Sajgó idegekkel, zúgó fejjel gyakran futunk a magányba. Izgatott, izzó délelőttökön, mikor egy nyomorult kintorna is untat, ingerel, búsít, szomorúan kapunk fel a gyorsvonatra, s bús örömmel megyünk a legelső faluba, a rengetegbe, a patakpartra s megfürdünk a magány csendes hullámaiban. Any where but out of the world. Valami démoni hatalom hajt, hogy az emberektől megszabaduljunk s végre-valahára igazán magunkra legyünk. Az erdők zöld éjszakájában bolygunk, kezünkben egy könyvvel, leheverünk a pázsitra, s tétlenkedve, révedezve halott költők lelkével beszélgetünk.

Minden poéta megénekelte a magány halk, illatos homályát, a szentet, a sebgyógyítót, a könnyapasztót, a gondolattermőt. Csokonai Vitéz Mihály, a legbűvösebb magyar álmodó, ezüst líráján csodálatos álomhangok zokogtak fel az áldott magánosságról. Ma is mindnyájan áhítattal járulunk még a kisasszondi szőke gyertyánok templomi árnyaiba. Látjuk magunk előtt a mohos bükkfák tövét, hová a holdsugár ezüstös borzongással özönlik, halljuk az elszorult szív mély sóhaját. És megszeretjük a költőt, a dalt, a magányt. A behízelgő verseknek elhisszük, hogy az egyedüllét csakugyan olyan áldott, amint a költő mondja. A poétának azonban éppen akkor van igaza, mikor nem az igazságot énekli...

Csak a poézis magánya szép. Csak a talmi magány üdítő. Az igazi nem szent, nem gondolattermő, hanem áldatlan, elviselhetetlen, prózai, minden borzalom és szomorúság fészke. Átok mindenkire nézve. A költőre leginkább.

Az a poéta, ki egy ihletes órában kacér játékot űz félelmes zordságával, mosdóvizes tálban játszik tengert. A magány csak a partnál édes, amíg habcsókja lágyan cirógatja körül a tagjainkat, míg sekély vize álmodozva fecseg, és a kábult fej játszva bukdácsol ártatlan hullámaiban, távolabb kopár, kietlen hullámai harsogó vízfalakká csapódnak össze, gyűrűivel megfojt, összeroppant s túlvilági dübörgéssel temet el bennünket.

A művész átka meg éppen mindig az volt, hogy nem lehetett eleget hozzája méltó emberek között. A magány hiánya még egy költőt sem némított el. Sokat beszéltek oly művekről, melyek a magányban jöttek létre, de elfelejtették feljegyezni, hány gondolatot és érzelmet fojtott el halálos csendjével, fagyos egyformaságával. A rajongó, alkalmatlankodó, a változatos és költői ember mindig mélységesen érdekelte a nagy költőket és gondolkozókat, a változás e született kaméleonjait, s ha olykor embergyűlölő iszonnyal futottak tőle, csak pihenni vonultak el, alkotni mindig visszatértek hozzája.

Az egész irodalom ezt tanúsítja. Az üldözött géniusz magányába temetkezik, hogy megírja remekművét. De vajon nem éppen azok az emberek ihletik meg ilyenkor is, akik elől elfutott? Rousseau, az ermenonville-i remete, szűz magányában indulatos, véres pamfleteket ír az emberek ellen s az emberekhez...

A magányszeretők költői lelkesedése mögött valami színpadi póz, valami végzetes hazugság lappang.

Nekünk, kik évezredek óta az egymásra utaltság boldog közösségében éltünk, nemcsak elmetompítónak, kínzónak, elernyesztőnek és természetellenesnek látszik a magány, a teljes, a feltétlen magány, az emberektől való tökéletes elvonatkoztatottság, az egyénnek egy viszonytalan, testtelen, hideg ponttá való degradálása, hanem egyszerűen elképzelhetetlen és érthetetlen. A rabot a tömlöc fenekére vetjük, a fényt elzárjuk tőle, látogatót nem engedünk hozzá, ámde ott van mellette mindig a börtönőr, a porkoláb. Ha írtatlan őserdőn megyünk át, bármelyik pillanatban ránk törhet egy haramia, előbukkanhat egy kotnyeles mókus. Sehol sem vagyunk teljesen elszigetelve, mert mindenütt megvan a lehetősége annak, hogy valaki utunkba jöjjön, s ez nemcsak elképzelhetetlenné teszi a teljes egyedüllétet, hanem egyúttal mutatja, mennyire természetellenes, mennyire nem emberi.

A lelkünk mélyén, nagy titokban, mindnyájan imádjuk az embert. Ez alól még a világ- és embergyűlölő pesszimisták sem alkotnak kivételt, kik elvileg az egész emberiséget utálják. A környezetet, az embernek hozzánk való viszonyát szeretjük, s akár érdeklődnek irántunk, akár tudomást sem vesznek rólunk, mindig könnyebbségünkre van az a tudat, hogy élőlények környeznek. A nagy, közös testből való kiszakadás elbágyaszt. Észre akarjuk magunkat vétetni, hatni kívánunk a többiekre. A cselekvés kifelé, másokra irányul, s ha megmozgatott pár emberi ideget, elérte a célját. Mások mosolyából, könnyéből ismerjük meg ennen szükségünket, mások tetteinek tükrében nézzük lelkünk arcát. A mozdulatlan bazaltsziklák, a fenyőrengetegek, a vizek meredten, hidegen bámulnak ránk s semmit sem felelnek örömünkre és bánatunkra. A magány holt.

Az embernek pedig sok beszélnivalója van. Valóságos hangorkán tombol benne, mely kitörni, zengeni kíván. Ennek a szükségletnek tesz eleget a síró csecsemő, a megszólaló süketnéma, ki az élet természetes ösztönével mindjárt beszélni, kiabálni s ordítozni kezd, s nem nyugszik el addig, míg végre egy artikulált s értelmes hang nem jön torkából, és mi is, mikor napközben olyan sokat s oly fontoskodva beszélünk az időről, percre szóló terveinkről, aprócseprő bajainkról, pillanatnyi szükségeinkről, s háromszor is elmondjuk ugyanazt, hogy a különböző egyénekre gyakorolt hatásában gyönyörködjünk. Cselekedni akarunk. S minden szó egy cselekedet.

Szomjasan lessük beszédünk hatását, a szem kíváncsian dőzsöl az idegek izgalmán, az izmok rándulásán. A magunk szemlélése elvégre, bármily értelmi fokon is vagyunk, egy időben terhessé válik. Ha benézünk a titkok titkába, s kíméletlenül boncolgatjuk lelkünk rejtélyeit, fáradtság és gyengeség fog el. Ilyenkor azután mindnyájan egyformán menekülünk el akár a gondolkozás unt nyűgétől, akár az unalomtól, s szerényen kopogtatunk be a családos szobák ajtain.

Locke, a nagy angol empirista, inkább volt egy gyerek társaságában, mint magában.

Kevesen merjük ezt ily tisztán és egyszerűen bevallani. A legtöbben, miután pár pillanatra száműzték magukat a magányba, már hiszik is, hogy nélkülözhetik, megvethetik az embert, s nem tudják, hogy ők csak a magányosság előízét érezték, s távol, nagyon távol jártak attól az idegzsibbasztó, élettelen, tökéletes magánytól, melyet csak a halál ad meg egészen. A mi magányunk csak füst, lenge álom, festett kép az igaziról; mi csak azt a csöndet szeretjük, melyet zaj szakíthat meg. A mi Ermenonville-ünk gyűlölő, szerető, forró emberektől van sövényezve. Az egyedüllétben, az embernélküliségben is az ember vígasztal meg bennünket, akit oly félve kerülünk. A csönd, a magány beteg fejünk pihentető párnája, sajgó sebünk írja csupán, igazi táplálékunk a zaj, a társas együttlét, a bánattal, örömmel teljes zajos élet, ami természetesen legkevésbé sem jelenti azt, hogy a felszínes, örökösen hajbókoló piperkőc, a fecsegő nyárspolgár reprezentálja számunkra az emberideált, csak arra céloz, hogy társas voltunknak varázsköréből sohasem szabadulhatunk ki, s fejlődésünk legmegfelelőbb médiuma nem az egyedüllét, hanem a zajos, nyugtalan, egészséges, érzelem- és eszmeadó élet.

Az ember, ha nem is társasági lény, mindenesetre - visszatérünk a görög bölcs mondására - társas lény.

Bácskai Hírlap, 1905. február 12.

HETI LEVÉL

Annyi szent, hogy ez a vén s nekünk olyannyira kedves Bécs meg volt rökönyödve! Minden szó, amit írtak az újságok, igaz volt, s ezennel felkérem önöket, ez egyszer higgyenek a magyar sajtónak. Szentigaz volt az egész városnak sejtelmes suttogása, gyáva találgatása és pipogya gúnya; minden úgy történt, ahogy megírták. A bécsi nyárspolgárok mosolyogva biztatgatták egymást, mint olyan ember, aki maga sem hisz szavában; csendesen összeültek kettecskén egy vén kávéház fülkéjében, s próbálgattak másról beszélgetni, de sehogy sem sikerült nekik. Végtére mégiscsak visszatértek politikai világhajózásuk kezdőpontjára, arra az eseményre, amelyre oly félelemmel tekintettek.

S az nap, mikor Kossuth a Burgba lépett, éppen meghúzódott a hízott nyárspolgáriság. A jó osztrákok pökhendisége varázscsapásra alábbhagyott, s ugyancsak felszökött a magyarok ázsiója. Egy jókedvű barátom, kinek állításaiért azonban semmiképpen sem vállalok felelősséget, váltig állítja, hogy az audiencia napján földig hajoltak előtte a pincérek, feltetézett porciókat kapott, s alig akartak tőle pénzt elfogadni, mikor fizetésre került a dolog. Azt hitték, hogy most már végleg mi leszünk az urak a császárvárosban.

Azért a szóért azonban magam is állok, hogy az osztrák sajtó a legnevetségesebben viselkedett. Mindenféleképpen fonák és szokatlan volt, amint szokott epés gúnyát és halva született élceit félretéve az engedékenység hangján próbált beszélni. Hunyász alamuszisággal hízelgett nekünk és veregette vállunkat. Kossuth megérkezésekor meg éppen szeretetre méltó volt. Tetőtől talpig leírta a nagy magyar urat, s váltig biztatgatta magát, hogy nem látszik olyan veszedelmesnek, mint amilyennek gondolják. Többek között erősen hangsúlyozta embonpoint-jét, s egy belletrista író által is megirigyelhető elevenséggel rajzolta le szelídeden gömbölyödő tokáját. Az ily ember csak nem veszedelmes! - kiáltotta a rémüldöző közvéleménynek. Az ily emberek nem konspiráló Cassiusok, kik az osztrák kamarillának titkos vezéreit megölik, az ilyenek nem tervelnek, hanem éjjel alszanak. S ezzel még nem elégedett meg az osztrák zsurnaliszta.

Keményen aláhúzva azt is kinyomatta, hogy az arcán egyáltalában semmi magyar vonás sem vehető észre. Nincsen tehát semmi baj!

Ilyen hangon beszélt minden lap, kezdve a legelőkelőbbtől le egészen az illusztrált néplapokig. A népnek bemutatták Kossuth arcképét; sőt, az audiencia jelenetét is megörökítették, de úgy, hogy a lojalitáson csorba ne essék. Valamelyik osztrák "művész" leleményes ötlete szerint a császárt kétszer akkorának ábrázolták, mint a kihallgatásra váró pártvezért, hogy így mindenkinek szemébe ötöljék a két halandó közti tetemes különbség. A közönség kevés kétkedés után csakugyan elhitte, hogy az ama magyar úr, mert a sajtó már eleve értesített mindenkit, hogy sem fütyköst, sem karikás ostort, sem fokost nem hoz magával.

Ily szánalmas nép közé utazott fel Kossuth Ferenc. Mi azonban, midőn a bécsi pályaudvarban leszállt, csendes örömmel és mély meghatottsággal tekintettünk reája. Fáradtnak és a rendesnél is melankolikusabbnak látszott, amint utazó plédjét kezében tartva, kocsijához sietett. S ebben a pillanatban elfelejtve minden politikát, az embert kerestem benne, aki küzd és szenved. A nyugodt, komoly férfiú, ki a tudományban és a művészetben találja egyedüli gyönyörét, egyszerre a homloktérbe került. Egy nemzet nevében jött szót emelni, s úgy látszott, mintha csakugyan nyomta volna felelősségének tudata. Talán a bécsi út előtt nagy lelki harcokat is vívott; talán sokat is háborgatta ifjúsága és emlékei... azért volt olyan levert. S mikor ezt elgondoltam, megundorodtam attól, hogy ő most a köztársulat tárgya csupán és nem több. Én ebben a percben hideg nyugodtságában, csendes mélázásában óriásinak láttam! Nem méltatlannak ahhoz a dicső előképhez, akit ő minden lépésében követ. Mert ő is megértette az idők szellemét.

Nem mondom el a másik nap történetét, önök úgyis tudják, csupa szorongás volt, csupa édes-fájós sejtelem. Íme, mondottuk, a hatvanhét éves Kossuth a 67-es kiegyezés ferdén rakott alapköveit jött bontogatni, ő, a nyugodt tudós, biztos kezű mérnök. A lánglelkű apa nagy alkotását a nyugodt fiú fogja betetőzni, s az emberi szívnek összes lángja, viharos honszerelme, megfontolása a Kossuth névhez fog csatolódni.

A bécsiek nagyon csalódni fognak Kossuth Ferencben. A magyar alkotmány klasszikus torzóját, melyet apja vérzivatarban, tűzpoklokon át mentett ki az enyészetből, s karddal és szablyával vésett ki, ő fogja befejezni, a mérnök, a művész, az európai műveltség angol vésőjével. Ez az első, amit mondani akarok a jó bécsieknek. A második az, hogy ha Kossuth arcán ama veszedelmes magyar vonásokat nem is veszik észre, a politikáján mindenesetre észre fogják venni. Harmadsorban pedig azt tudatom velük, hogy ő mindig magával hordozza fokosát, ha selyemkesztyűs kézzel is kezeli, ha szalonkabát alá is rejti - még a király tanácskozószobájában is. Az ily fokosch-ra nekünk, magyaroknak tudniillik mindenkoron szükségünk lehet.

Bácskai Hírlap, 1905. február 19.

APRÓ MESÉK A HALÁLRÓL

AZ ALTRUISTA HALÁLA

Az altruista, aki nyilvános ünnepélyek alkalmával dörgedelmesen hirdette az önzetlenség igéit, hagymázba esett. Példátlan nyugalma, bölcs érvelése egyszerre elhagyta, s a világ összes orvosait szerette volna ágya köré csődíteni: szolgái lóhalálában futottak szerteszét, s a fél ország gyógyszertárát szobájába hozták. Jött azonban agg orvosa, kivel sokat szoktak volt beszélgetni a földi dolgok hiúságáról, s az önfeláldozás magasztosságáról. Felvilágosította, hogy a betegség nem mindenkire nézve halálos, s a hagymázosok negyven százaléka hal meg csak. Erre az altruista felugrott, táncolni kezdett az ágyában, s nem törődve azzal, hogy ő ebben a negyven százalékban foglaltatik, bölcsen szem előtt tartva az emberiség közjavát, nyugodtan lefeküdt, összetörte az orvosságos üvegeket, és kacagva várta a halált.

- Én meghalok - szólott -, de a többiek életben maradnak! Pompás, nagyszerű!

A LEVÉLHORDÓ BÚCSÚJA

A levélhordó haldoklott. Igénytelen, szánalmas emberke volt, egérszemecskéi szűk homloka alatt szánalmasan pislogtak. Az arca állandóan sárga volt, a ruhája kopottabb, mint a többi társaié. Egyetlen dologban mindég önálló maradt, folytonosan mosolygott, ha jól ment a dolga, ha rosszul - talán a maga igénytelenségén is.

A szegény ember félve bújt be párnáiba, mintha szerénykedett volna itten is, kétkedvén, van-e joga a meghaláshoz. Egész életében megszokta, hogy minden előnyt mások élveznek. Ez egyszer azonban embertársai meghagyták neki nem éppen irigylendő jogát: szemei üvegesedtek.

A család körülállotta ágyát. A pap várta, hogy meghaljon. Elérkeztek az utolsó percek.

A sovány emberke erőlködve kinyújtotta jobb kezét, azzal visszadőlt az ágyára. A család meg volt hatva, íme, elbúcsúzott. És milyen szépen! Kitárta karjait, mintha magához akarta volna ölelni minden kedvesét.

Az igénytelen emberek azonban ebben is csalódtak. A szegény levélhordó deliriumában is szolgálatban volt, s az utolsó levelet akarta átnyújtani egy valakinek...

Bácskai Hírlap, 1905. február 19.

A JÁTÉKRÓL

Thury Zoltánnak van egy gyönyörű karcolata, amelyben a játszó embert rajzolja meg. Az apa, egy elkérgesedett lelkű hivatalnok, hazamegy, és játékot csinál a fiának. Papírtölcséreket vagdos a szappanbuborékfujáshoz, habot ver fel, időközben azonban maga is megszereti a lucskos mulatságot, s a végén kisül, hogy ő sokkal nagyobb gyerek, mint a fia. A történetke hőse így összeveszik a fiával, nyakra-főre szabja az új tölcséreket, és nézi a szappangömbök szivárványos táncát. A gyermek végre is sírva fakad, az apa összeszólalkozik a feleségével, és - tovább játszik.

A játszó apának s a játszani akaró fiúnak ebben a zseniális és bizarr szembeállításában benne van a játék egész pszichéje, hozzánk-láncoltságának és reáutaltságának minden fatális komolysága. A művész szeme egy érdekes igazságot látott meg, amit mások éppen egyszerűsége miatt nem vettek észre. A játék nem hagy el bennünket a gyerekkorral, hanem követ az egész életen át, a bölcsőtől a koporsóig, mert nem pusztán a gyerekek kedvtöltő előjoga, hanem édes mindnyájunknak szükséglete, annyira, hogy az is vitás marad, ki a nagyobb játékos: a felnőtt vagy a gyerek?

Minden vitatkozás helyett nézzünk meg egy játszó gyereket. Mennyi komolyság, öntudat van a mozdulataiban, milyen sok önérzet egész viselkedésében. Arcáról leolvashatjuk, hogy ő tulajdonképpen nem is játszik, hanem egy nagyon is komoly kötelességet teljesít, élni tanul. A kezében levő játékszerek nem valami henye élvezetnek eszközei csupán, hanem fegyverek is egyúttal, melyekkel az élet játékcsatáját vívja, s jövője felé küzd. Valóban megható az a szokás, hogy a gyermek koporsójába játékait is berakják, mint ahogy az elesett hőst is fegyvereivel és trófeumaival temetik el.

A gyermekeknél a játék nem céltalan, s sem az üdülés, sem a szórakozás gondolata nem lappang mögötte, hanem a tanulásnak, az emberlétért való vágynak szívós küzdelme. Áhítatos arccal, papi méltósággal veszik kezükbe játékszereiket, s jobban féltik és gondozzák, mint a legértékesebb tárgyat. A homokvár felépítésénél sokszor több lelkiismeretességet tanusítanak, mint a monumentumokat építő mérnök. Ha boltost játszanak, előzékenyebbek, mint a legédesebb szavú segéd, s rézfilléreiket eldobják, míg játékpénzöket fontoskodva megőrzik. Az életet nemcsak mintázzák, hanem eszményítik is. Komolyabban játsszák, mint ahogy mi éljük.

S ne higgyük azt sem, hogy ez rájuk nézve olyan könnyű dolog, mint ahogy első percben a felületes szemlélőknek látszik. A ki nem fejlődött értelem teljes energiával dolgozik, hogy a száguldó fantázia által teremtett képeket rendezze, kiselejtezze, s végre az akarat megvalósítsa. Ezért van mindig a játszó gyermek édesen mosolygó arcán egy tiszteletet parancsoló, merev vonás. Jaj azoknak, kik a játék szent perceit megzavarják, százszor jaj a fitymálóknak s a nevetőknek! Egy pillanat alatt kegyvesztettek lesznek a kicsiny emberkék szemében, és méltán, hisz a játék becsületét sértették meg, melybe ők egész tudásukat és művészi kedvüket fektették. A gyermek halálos szeretettel ragaszkodik hozzá, ha kell, vérzik is érte, nemegyszer meg is hal. A miatta kapott sebeket pedig boldogan viseli, mint a hős, és hallgat. Bálványait, melyeket ő faragott magának, tiszteli.

Ezzel szemben azonban mondhatlanul nagy ellenértéket kap a játszó gyerek. A játékban úgyszólván az egész világ mélységes rejtelme megnyílik előtte. Számára, mint Théophile Gautier magáról mondta, igazán létezik a külvilág. Tágra nyílt szemekkel jár ezer és ezer új benyomás között, s a tárgyakról, melyek szemében mély szimbólummá magasulnak, felé fuvall a költészet borzongása és ifjító életkedve. Lelke, melyen sem az akarat, sem a gondolkozás nem hagyott még durva redőket, frissen fogadja be a titkos áramlásokat, s a mesevilág minden költészetében tobzódik, mikor a körülötte levő tárgyak légies formákká karcsulnak, s egyénisége egy másikká alakul át. Igazán nem lehet csodálni, ha a saját boldogságától gőgös és ittas gyerek a felnőttek szokásait és egész életét gúnyolja, s játékéletének eszmei tisztaságától elragadtatva csak ennek valódiságában és komolyságában hisz. Az ő fapuskájában csakugyan benne szunnyadozik a militarizmus minden öldöklő iszonya, vére és könnye, az élet, jellemének hajlandósága, egész sorsa s jövőjének minden tartalma. A nagy Goethe gyerekkorában bábszínházzal játszott...

A gyermek játéka a tökéletesedés felé való szívós, fájdalmas küzdelemnek fegyvere.

Ámde nemcsak a gyermekek játszanak, hanem a felnőttek is, a szakállas férfiak, a boldog és boldogtalan családapák, az élemedett aggok, a fiatal és öregedő asszonyok egyformán, s ha jól megfigyeljük őket, nyomban átlátjuk, hogy a játék igazi lényegét tisztán az ő édes szórakozásaikban találjuk meg, vagyis ők gyerekebbek a gyermeknél is. A felnőttek játékában nincsen semmi küzdelem, ez tiszta üdülés és szórakozás. Ez az igazi játszás, s ennek a valóban céltalan játéknak felettébb nagy szerepe van minden ember életében. Gondoljuk csak el, naponta mennyiszer hintázzuk magunkat a széken, hányszor babrálgatunk el egy-egy apróságot; gondoljunk aztán a kávéházak biliárdjaira, a mulatóhelyek tekepályáira, a sport őrjöngő kedvteléseire, akár a tisztes nyárspolgárok ebéd utáni barátmalmozásaira is. Mindnyájan játszunk, s lelkünkre csak emelőleg hat a játékmozgás. A nagy Byron, mikor fáradt volt, vad lovasrohamokkal, céllövéssel és bokszolással pezsdítette fel elernyedt fantáziáját. Spencer Herbertnek pedig minden huzamosabb szellemi tevékenység után kriketteznie kellett, hogy a munkában el ne lankadjon. A játék fontos élettani szükséglet, melynek mindnyájan alá vagyunk vetve.

Ámde van egy mélyebb, lélektani jelentősége is. Az ember idővel ösztönszerű sejtéssel megérzi, hogy cselekedete csak a külső hatások határozmánya, s ő maga rab az okláncolat vasketrecében. Ebből azután próbál kimenekülni. Megun szolgaian reagálni a külvilág benyomásaira, nem akar és nem gondolkozik, hanem lelkében valami holt nyugalom jő létre, melyet a legkisebb túlerő is megbolygat. Ilyenkor az ember megindul, elmosolyodik és játszik. A logikus és praktikus hajlamok egy pillanatra elbágyadnak, s a világban minden érdek nélkül gyönyörködünk. A gyermek a játék eme magaslatára nem képes felemelkedni. A felnőtt igen.

Ebből a nézőpontból valószínűleg már nem látszik oly bizarrnak Thury Zoltán fentebb említett nagyszerű rajza, mely az itt kifejtetteknek legtökéletesebb költői kifejezése.

Minden igazságban van valami paradoxonszerűség. A játéknak ez értelmezésében is. A gyermek küzd, a felnőtt pedig üdül és játszik. Ezek az ellentétek azonban csakhamar kiegyenlítődnek a játéknak abban a művészi értelmezésében, melyet Schiller Spieltrieb-nek nevez, Spencer művészeti elméletének alapjául vesz fel, és amelyre Kari Groos egy egészen önálló elméletet épít. A játék nemcsak hogy nem lealacsonyító, hanem a legnemesítőbb minden ösztön közül, mert belőle a művészet csírái fejlődnek ki. Valamint a gyermek általa a felnőttek komolysága felé küzd, a férfi kalauzolása mellett a művészet magaslataihoz halad. A tétován babráló ujjak egyszerre csak egy dallamos húrba markolnak, s a lelketlen ércből a művészet fájdalma zokog fel. A révetegen húzódozó test nekilendül, ütemes mozgásba jő, táncol. A művész más személyében kezd beszélni, nem érzett szenvedélyeket mímel, megszületik az első színész. A játszadozó ember, mint egykor az alkimista, céltalan bolyongásaiban az igazi művészet nagy felfedezését teszi meg. Azért mondotta Schiller: "Az ember legnagyobb, mikor játszik".

Csakugyan nagy lelki fejlődésen kell átmennie az embernek, míg az állójából kinő, megkomolyodik és - újra megtanul játszani. Eleinte körültekint a világban, megméri a vizek végtelenségét, a csillagok sugarainak távolságát, megismeri a földet. Ezzel azonban nem éri be. Játszani is akar vele. A komoly ember szorító pólyáit széttépi, s a művészet felé néz. A zúgó életvásárba, a munkálkodó embermilliók közé jő egy nagy homlokú angol, s azt mondja, hogy ez a kézzel tapintható, szemmel látható és füllel hallható világ nagyon is parlagi, és mint egy játszó és alkotó isten felkiált, hogy legyen egy másik. Azután nem levő álomkirályokról, titkos bánatok felhullámzásáról mond regét, megsiratja az álmodott fülemilefüttyös, sóvárgásos szerelmes éj álmodott bánatát, ezüst ködből és holdsugárból leányokat alkot, véres, gyilkos, harangkongásos ködről, sápadt emberekről álmodik, akiket sohasem ismert, de számára mégis inkább éltek, mint a szilárd föld egész alkotmánya.

Szeme a testtelen légbe meredt. Ha kérdezték volna tőle - mint Hamletjétől -, kikkel társalog, kikről beszél, nem tudta volna nekik megmutatni.

A reszkető világ terhe ráesett szívére. Az eszméktől felhős homlokkal leült a poézis fényes arany homokjába és játszott.

Minden nagy ember sorsa a játék, akár a tollal, akár az ecsettel, vésővel vagy a hangszerekkel. S valamint a komoly embernél többet fejez ki a bölcsen mosolygó, a dolgozó ember felett magasan felül áll a játszó, gyereklelkű, alkotó és gondolkozó ember: a művész, ki az élettel nem számol, csak mímeli, formálja és játszik vele, mint a gyerek.

Bácskai Hírlap, 1905. április 16.

HETI LEVÉL

Most, hogy a Schiller-ünnep frázisai végigzúgtak egész Európán, eszembe jut, hogy a legnagyobb germánt milyen sokáig nem szenvedhettem még magam is. De nem az volt ennek oka, hogy írásait diákkoromban tették elém. Azt hiszem, hogy a nagy alkotások szépségének érdemleges részét akármilyen zsenge diákelme is felfoghatja; az ehhez való képességet ugyanis titkos örökségképpen hozzuk magunkkal a másvilágból. Szellemi indiszpozíciónknak gyökere más volt: a németgyűlölet. Uralkodott ez rajtunk, rabul ejtette tanárainkat, s közösen nevettünk az egész stúdiumon. Az órákon szidtuk a németet, ha költő volt, ha nem, s jóízűket kacagtunk a hosszú német mondatokon. Gyűlöltük a póklábú gót betűket, s lelkünk mélyéből lenéztük Schillert, és ha csak tehettük, csúfot űztünk belőle. Arra, ami örökszép, azt mondtuk, hogy avult.

Nem a németgyűlölet dicséretes szokása ellen akarok kikelni. Kár volna, ha ez kiveszne belőlünk. Ez a mi éltetőnk, büszkeségünk megőrzője, reménységünk táplálója.

Fajunkon ősidőktől fogva rajta ül a germán átok, s nincs más orvosságunk ellene, mint az a bölcs, magyar parasztlogika, hogy a világ legelső népe a magyar, a legutolsó meg a német. Ez természetes dolog. Hirdetem és érzem én is és mindenki, aki nem rongyember. Jaj lenne nekünk, ha valaha belátnánk, hogy nincsen így.

De hát, kedves feleim, ezek után azt is beláthatjuk, hogy a magyar közművelődés ilyeténképpen kátyúba jutott. Fiaink a gyűlölt, nehéz német szót törik kerékbe a középiskolákban, de megbarátkozni nem tudnak vele sehogy sem. Átpuskázzák magukat a vizsgálatokon, aztán elégetik a könyveiket, s elfelejtik azt a nyomorúságosan csekély nyelvismeretet, amit a tanár verejtékes fáradással vert beléjük. A németet nem veszi be a magyar gyomor se szóban, se másképp. Ennek pedig végtelen szomorú eredménye van. A mi nemzetünknek értelmisége nincs összeköttetésben egyetlenegy nagy, nyugati kultúrnemzettel sem. Tudósaink német példa után járnak, de az elmagyarosodott középosztály nem tud egy idegen nyelvet sem, s csak magyarul olvashat. A német szót nálunk senki sem tekinti a közművelés terjesztőjének, hanem politikai fegyvernek. Így jött létre azután az a furcsa állapot, hogy általa elszigetelődtünk a műveltség forrásaitól, sőt még azt a szemernyi ismeretet is, melyet tőlük kaptunk, eltorzítottuk, eléktelenítettük és soha sem tudtuk magunkévá tenni. Abból, ami német, sohasem lesz magyar; aminthogy a magyar sem válik németté.

Nagyon világos, hogy ebben az országban a német alapon nyugvó műveltség sohasem verhet gyökeret. Kárt okozunk vele magunknak, ártunk vele a németeknek is; miért nem töröljük el tehát a német nyelvet? Miért nem taníthatjuk a franciát?

Erre a kérdésre nem tudunk felelni. Pedig mérhetetlen előnyökkel járna a gall műveltségnek s nyelvnek meghonosítása. Mindenekelőtt mindnyájan nagyobb kedvvel tanulnók meg a könnyű, folyamatos és édes franciát. Sok kötőszavas mondatszerkezetei azonegyek a magyaréval; olyan világos s átlátszó, mint a mi beszédünk. Nyoma sincs benne a dróttal és cérnaszállal összerótt német mondatszerkesztésnek. A francia nyelv tiszta, mindig érthető; olyan, mintha mindnyájunk anyanyelve volna. Egyik mondat magával húzza a másikat, s ha tisztán egymás mellé rakjuk a szavakat, úgy, amint azt a józan ész parancsolja, már jól beszélünk.

Ne mondja senki se, hogy történelmi tények bizonyítják, hogy germán műveltség alapján kell állanunk. Azt mondhatom, hogy éppen ellenkezőleg!

Mi magyarok állandóan érintkezésben állottunk a román fajjal, s az írásművészettől kezdve a francia forradalom hármas jelszaváig mindent tőlük kaptunk.

De ha nem is említem Petrus Pictaviensis nevét, meg a magyar architektúrában érvényesülő erős francia befolyást, mindenki tudja, hogy e két nép vérmérséklete azonegy. Hevességük, lovagiasságuk testvérekké teszik őket. S ez főleg az irodalmukban látszik meg. Irodalmi, politikai újjászületésünkben egyaránt a franciák jártak elöl. A legmagyarabb költőnek, Petőfinek kedvenc költője, Beranger, szintén a grande nation-ból való volt.

Nincs semmi ok sem, hogy a németekhez forduljunk, s megkérdezzük, vajon helyes lesz-e a nagyszerű, nemzeti metamorfózis. Ők, természetesen, találni fognak okokat, s váltig féltenek majd, hogy idegen országokban nem értik meg a gallus szót. Ez azonban el ne ijesszen bennünket. A francia beszéddel mindég tovább jutunk, mint a némettel! Az irodalmukban pedig mindég bő kárpótlást lelhetnénk a németért; én legalábbis többre tartom Molière-t mint Kotzebuet, s inkább olvasom Victor Hugót, mint Blumenthalt.

A múltkori magyar-német ünnepségen ily francia műveltségű Magyarországról álmodoztam. Azt hiszem, hogy ez előbb-utóbb el fog érkezni, s ha Oroszország és Románia nem látta kárát, mi sem fogjuk megkeserülni. Szinte látom magam előtt, mint vetkezi le a magyar tudományosság középkori, vastag német köntösét, s mily édes folyamatossággal ontja a francia nyelven kicsiszolt gördülékeny magyar szót. És látom még a jövő magyar kultúremberét is, aki, midőn egy naiv német bácsi bajoskodva fordul feléje, és itt németül kér tőle felvilágosítást, mosolyogva emel kalapot a furcsa idegen, s előzékenyen feleli neki:

- Monsieur, on ne parle pas ici allemand!

Bácskai Hírlap, 1905. május 14.

HETI LEVÉL

Amint most a halálbüntetés és a kivégzés irtóztatóan részletes leírását olvasom, borzadva ejtem ki kezemből a könyvet. Előttem állanak a legelső elméknek átgondolt érvei, tömörítve, osztályozva, sorba osztva, s mégis olykor-olykor sápadtan teszem le a vastag kötetet, és kitör belőlem az érző ember iszonyata. Hiába beszél nekem Bentham az ő okos, nyugodt angol flegmájával, hogy ennek így kell lennie. Az én paraszt eszem mást mond. Olvasom a halálraítéltek nyilatkozatát, s azt látom, hogy mind emberfeletti kínokat állt ki a vesztőhelyen, s szinte előttem van a zavart nézetű gyilkos, ki csontvázzá soványodva, kék karikákkal a szeme alatt támolyog a zsámolyhoz. Talán nem is tud magáról semmit sem. Egy pillanatra azonban észbe kap, s felgyullad benne az életkedv fellobogó lángja, s birokra kel a hóhérral. S küzd addig, míg a pribékek le nem teperik.

Érdekes jobban szemügyre venni a képet. A vad dulakodásban emberek küzdenek. Egyik egészen magára van hagyva, a többi pecsétekkel ellátott okmányok alapján gyűri le őt. Az egyik gyilkolt, a többiek gyilkolni akarnak.

Ez a vad barbárság már a XVIII. században is szemet szúrt, de még mai napig sincs végérvényesen tisztázva a halálbüntetés nagy kérdése. Mindenütt próbálják módosítani, korlátozni, de azért az egész művelt világon általános. Én azonban azt hiszem, hogy minden ízében jogtalan; nemcsak azért, mert a bíró vagy az esküdtek tévedhetnek, azért sem, mert egyik embertársunk legyilkolása semmi utilitáris előnyt nem nyújt nekünk, hanem mert visszaélünk az erősebb jogával, s mi, az élet titkának nem ismerői, szétromboljuk a természet templomát. Igen, kioltjuk az emberi test szentélyének lángját, melyet meggyújtani sohase tudunk. S ez oly súlyos érv, oly vérlázító gazság, hogy ellene egy szavunk sem lehet. Elrettentés? Lehet-e ilyenről beszélni, ha a természet meggyalázásával érhetjük el?

A mai társadalom belátta ezeket a dolgokat, de mint sok más nagy igazságot, nem meri nyíltan bevallani. Amerikában nem akasztanak, hanem elektromossággal gyilkolnak. Az áram vagy jól működik, vagy nem, mert a váltakozót könnyen kibírja a testünk. Hasonlóképpen vagyunk a mi kivégzési módunkkal is; a hóhér sokszor egy negyedóráig is elügyetlenkedik - a díszes közönség legnagyobb örömére.

Nézetem szerint a legfontosabb az, hogy a fenevaddá elfajzott embert eltávolítsuk közülünk. Ezt kívánja az igazi utilitarizmus is. A legelső: édesmindnyájunk biztonsága, s ezt mások szabadsága és boldogsága árán is fenn kell tartanunk. Ha van közöttünk egy ember, ki társát megölte, távolítsuk el, zárjuk el, hogy ne öljön meg egy másikat. A törökök ugyanezen elvből indultak ki, mikor annak a lehetőségét is megakadályozták, hogy a nagy gonosztevők fajukat szaporítsák.

De még a halálbüntetést is meg lehetne tartani, ha éppen szükségesnek mutatkoznék, mindenesetre azonban nem a mai modern formájában. Mondanom sem kell, hogy ez a legbarbárabb. Az elítélttel huszonnégy órával előtte tudatják sorsát. Gondoljuk el, mit állhat ki ezen idő alatt! A gondolatoknak, az érzelmeknek, a dühnek mily örvényes forgataga ostromolja őt e fél nap alatt? S mily céltalanul. Mert azt csak senki sem mondhatja, hogy ez megjavítja a többieket; hisz azok, akik nincsenek halálra ítélve, sohasem érezhetik át az elítélt fagyos félelmét és hitetlen reménykedését.

Főleg azonban magának a kivégzés rémületes kegyetlenségének kellene véget vetnünk. Ám öljük meg embertársunkat, mint ártatlant, de egy újjal se nyúljunk hozzá. A gyilkos, a haramia is csak ember, s azzal, hogy megragadjuk, mint egy gyáván vakogó barmot, csak a mi emberméltóságunkat alázzuk meg. Mondjuk meg neki, hogy köteles magát elpusztítani, mert nem tűrjük, hogy egy leget szívjon velünk. Parancsoljuk meg neki az öngyilkosságot, s engedjük meg neki, hogy legalább halálában legyen ember, ha életében nem is volt az. A kínai császár selyemzsinórt küldött az alkalmatlankodó politikusoknak, s bizony mindegyik felkötötte magát, mert tudta, hogy másképpen mások cselekszik meg majd helyette. A gyilkosaink is elpusztítják magukat, ha beküldjük cellájukba a töltött forgópisztolyt vagy a kéksavas palackot, mert tudják majd, hogy ha a kiszabott egy órán belül nem végeznek, rögtön belép a katonaság, s kíméletlenül, gyorsan elbánik velük. Erre azonban, azt hiszem, sohasem lesz szükség. Az elítélt, mint excentrikus ember, mindig hajlamos az öngyilkosságra, s hiúsága is nagymértékben ösztökéli majd, hogy legalább utoljára emelkedjék fölül magán.

Ez eljárásmód ellen nem szól semmi sem. Az öngyilkosságról bármi is a nézetünk, ez esetben feltétlenül helyeslendő. Minden bűnös tettével hirdesse, hogy az, ami gonosz, önmagát semmisíti meg. A büntetés így teljes lesz, de azért az elítéltre mindenki úgy tekinthet majd, mint emberre. S ez végtelenül fontos szempont. A halál előtt az illető talán rettenetesebb harcot vív, de nem kegyetlenül fojtogató pribékmarkokkal, hanem a saját bűnének monstrumával, és végre is belátja majd, hogy az igazság követeli halálát. Irtózatos ez is, de nem olyan mint a mai gyepmester-procedura. Lelkierő kell hozzá.

Ha belátnók ezt mindnyájan, akkor a törvény bizonyára nem csavarná ki a rab kezéből a pisztolyt, hanem inkább kezébe adná. S ezzel egyúttal utolsó jogát is adná meg neki.

Bácskai Hírlap, 1905. május 21.

HETI LEVÉL

Most, az ébredő tavasz fényáradatában ismertem meg csak ezt a hatalmas, különös Bécset teljesen. Mi akik a Lajtán túl lakunk, szeretjük ezt a nagy kőkolosszust úgy elképzelni, mint egy szűk utcát, óriási területet, ahol sok ember sürög-forog, folyik a sör s a magyarszidás százados szokása - s mily helytelenül gondolkozunk ilyenkor! Ez a város az ellentétek helye; egy örökké átalakuló Proteusz, egy helyét szüntelenül változtató amphibion, amely hol a múltak pocsolyájában, a nyárspolgárság sarában fetreng, hol meg a napfényes jövő felé emeli arcát. Itt ölelkezik a múlt s a jövendő.

A minap láttam csak az ünnepi örömtől megkergült vén Bécset, az ibolya ünnepén. Az emberek összelökdösték egymást, veszekedtek a villamosokon, sört ittak és szalámit ettek, ácsorogtak a fabódéknál, s mindezt a mennyei gyönyörűséget elnevezték ibolyaünnepnek. Ugyanezt a tömeget látja az ember aztán a Práterben is, amint ünnepnapokon dévaj, német léhasággal lovagol a körhintákon, nevet a paprikajancsikon, szopogatja a sörös korsóját, s sikoltoz, kiabál, fütyül, mint valamilyen jámbor, gyönge eszű óriás. Ez a vén Bécs, melyet mindnyájan ismerünk. De van egy másik Bécs is, melyről mi vajmi keveset tudunk. Ez a fiatal, előretörő Bécs, mely megifjodott a művészetek illatos viharaiban, s új életre serkent a legújabb műirányok tavaszi tobzódásában.

Végigjártam a tavaszi tárlatokat, s sehol sem szereztem oly sok és értékes benyomást az új művészetek értékére nézve, mint éppen itten. Az, aki kétkedő mosollyal fogadja manapság a legszélsőbb szecesszió furcsaságait, itt feltétlenül hivő lesz. Az ember a legnagyobb mesterek vásznai előtt hirtelen elnémul, eltűnik arcáról a kétkedés, s bámuló tiszteletté változik. A jövő templomában érezi magát. Van ebben az új művészet kemény magatartásában is sok megható és sok elragadó. A márványtemplomokból elűzöttek, az eretnekek, a kicsúfoltak megalkották a saját szentélyüket. A tetején messze látszó aranygömb fennen hirdeti, hogy a művészetek csarnokába lépsz; az architektúra meg előre jelenti, hogy mily emberek vásznait fogod látni, s ha makacs, vaskalapos vagy, előre is óv a belépéstől. Olyan egyszerű, oly különös s oly szép maga az épületük is, akárcsak három egymás mellé állított selyempapirossal bélelt hófehér skatulya.

Benn meg orgonacsokrok között állanak a szobrok s a festmények. Egy-egy híresebb kép előtt halkan piszmogva fest egy borzas fejű óriás. A templom egy jövendő papja. Néha-néha leteszi ecsetjét, s gúnyos mosollyal hallgatja a mai laikus közönség megjegyzését, amely nem érti meg, hogy lehet a rét kék s az ég zöld. Szegények, gondolhatja magában.

A szecesszió mostani tárlatán különösen a szobrászati művek keltettek nagy figyelmet. A festett szobrok itt napirenden vannak. Mindenki meg tudja érteni, hogy lehet a Minotaurus szeme fekete és fehér márványból, és senki se ütközik meg azon, hogy egy asszonyt majolikából mintázott meg a szobrász. De valóban van egy műalkotás, melyet mindnyájan egyformán bámulunk: a szegény gebének a faszobra, és aztán még egy: a Timor dei.

E két szoborművet a dekadencia legjelesebb alkotásai közé sorozom. Nem a szorosan vett művészi értékükért pusztán, hanem azért, mert látom, hogy alkotójuk teljesen kiforrott ember, aki tisztában van a saját céljával s a dekadencia mivoltával. Ez a műirányzat a pesszimizmus századában keletkezett, mikor mindnyájan kétségbeesve tördeltük kezeinket, s nyakra-főre káromkodtunk az életre. Lényege mindenkoron az volt, hogy a dolgokat a legsötétebben fogta fel s már eleve elvetette. Az, hogy sok furcsaságot mondott, s néha nevetségességig ment el, melyért oly sok gúnyt és dicséretet kellett elszenvednie, mind csak esetleges volt. Olyannyira, mint hogy sokszor nevetséges és különös fintorvonás jelenik meg annak az arcán, ki lobogó hajjal, összeszorított ököllel, eget hasító sikollyal sír élete romján.

Nagyon veszedelmes és kétes értékű vállalkozás dekadens művésznek felcsapni. Nem a különlegesség hajhászata, a boszorkányok és macskák szeretete kell hozzája, hanem óceánmély kedély, nagy elme és nagy költői tehetség. Azok, akik rosszul sikoltoznak, füttyöt kapnak a silány színészkedésökért! A fintorarcokat kinevetjük, ha nincs alattuk a bánat mélysége, az élet nagy kínjainak megértése. Ha azonban a művész ezt ki tudta fejezni, kétszeresen megérdemli a tapsot, s akkor bűn különbséget tenni közte s a művészettörténelembe becikkelyezett nagyok között. Akkor csak művészekről beszélhetünk.

Ilyenek Luksch és Meštrovič; ilyen volt a nagy Baudelaire is. Meg kell csak néznünk a tárlat sovány, siralmas gebéjét. Hogy lesír róla az éhség, fáradtság, az elhajszolt állatok örök nagy bánata. A Timor dei-ben is ez a gondolat jut kifejezésre, csakhogy hatalmasabban és harsogóbban! Egy óriás, görcsös ököl, az örök szükségesség jelképezője reásujt az emberekre, a csókolózó szerelmesekre, a gyermeküket szoptató anyákra, az imádkozó aggokra, s nyitott szájjal, égre forgó szemekkel tehetetlenül buknak hátra. Felséges alkotás! Úgy hat rám, mint egy rémült, esztelen, céltalan segélysikoly...

Ezek mellett van egy nagyon érdemes, tetszésemet legjobban megnyerő dekadens festmény is, egy középkori német mesének a festői ábrázolása. A művész egészen behatolt a középkor szellemébe, teljesen megértette velem azt. Emlékeztet a festmény a dekadensek rimes latin verseire; a középkor naivitása s a modern művészet tudatos és akart egyszerűsége ölelkeznek benne. S ez nagyon helyesen van. Nekünk stilizálnunk kell a múltat, hogy beléhatolhassunk. A jelen szemüvegén kell mindent néznünk. Másképp a múltat sem érthetjük meg.

Ezt a felfogást látom a tárlat számtalan más képén is, hol a dagadó, gerjedő elpusztíthatatlan életkedvet akarják jelképezni a művészek. Mindnyájan a modern ember fantáziájához fordulnak, s nem a művészet egyszerű eszközeivel hatnak, mint Rubens egykoron. Az egyik festő egy coterie mulatását ábrázolja. A nyár örömét akarja megérzékíteni. A színes ruhák villogásában, a színfoltok valóságos exploziójába odafest egy óriási gyümölcsöstálat órmótlanul nagy sárga barackokkal, majdnem megrepedő almákkal. S ezt megértem: ez a nyár. Így látom megifjulni a Belvederében a régi pogány és keresztény festészetet is Klinger és Böcklin vásznain. Krisztus tojássárga palástban, a sok szenvedéstől elfáradva, bágyadtan, de mégis hatalmasan lép az Olymposzra. A meztelen, izmos alakok ijedten ejtik ki kezükből a serleget. Ugyanaz az eszme, melyet a mi Reviczkynk oly gyönyörűen kifejezett.

Sokáig álltam a hatalmas festmény előtt, s nem győztem betelni a kép ódon kereszténységével s mégis hatalmas modernségével. Aztán elgondoltam, hogy mit szólnának a régi keresztény piktúra héroszai, ha eléje vezetnék őket. Ez azonban nem zavart művészi áhítatomban. Nézetem szerint a legfontosabb az, hogy mit szólunk hozzá mi.

Bácskai Hírlap, 1905. május 28.

HETI LEVÉL

Nézetem szerint túlságosan erősen kelnek ki az újságok a matúra ellen. Ilyenkor, a nyár küszöbén, a rendes újság-meteorológiai jelenségek közé tartozik, hogy a sajtó ádázul csattog és mennydörög az ártatlan vizsgálat ellen. Hamarjában több rosszat mondanak el róla, mint az inkvizícióról a történelem. Ez pedig felettébb igaztalan dolog.

Teljesen egyezem az urakkal, akik kijelentik, hogy a vizsgálat a legkevésbé alkalmas egy ember szellemi értékének megállapítására; azt is tudom, hogy a legtöbb esetben maga a vizsgáló bizottság is halálosan unja komoly és életbevágó ténykedését: de ezek alapján egyformán kelhetünk ki minden, véletlenségen forgó vizsgálat ellen. Kétségkívül az ideális állapot az lenne, ha mélyen a jelölt lényébe hatolhatnók, ha megfigyelhetnők gondolkozásának menetét, szellemi képességeit, s ezen dolgok alapján utasítanók vissza, vagy adnánk kezébe diplomát. De ez a követelmény jelenleg csak utópia, s előreláthatólag az is marad.

Ha lelkiismeretesen megfigyeljük a vizsgálati feleleteket, sok érdekes tapasztalatra jutunk. Mindenekelőtt megtudjuk, hogy a jelölt egyáltalában nem ad semmit sem a maga lényéből, de még a tudásából sem. Szellemi képessége a legnagyobb izgalomban van, idegei túl vannak feszülve, mi sem természetesebb, mint hogy egész temperamentuma megváltozik, sőt tehetsége is átalakul, s vagy magasabbra szökik, vagy lejjebb süllyed, de sohasem marad a rendes vonalon. Az idegesség, a félelem, a sejtett öröm kellemes vegyületében sokszor a leggyöngébb tehetségű is saját érdemén kívül célt talál, míg a komolyan gondolkozó s a dologban jártas nagyon gyakran csak hebegve kapkod. Mind a két esetben azonban gondolkozásról alig van szó. A produktív erő, amelyre az élet minden pályáján mindenkinek szüksége lesz, egyáltalában nem játszik semmi szerepet. Csak a reprodukáló képesség működik az automata biztosságával vagy bizonytalanságával. A lélekhez azonban nem férkőzhetünk. Természetes virágot sem szedhetünk, csak az idegesség lázában, a túlfűtött agy forró televényéből fakadt borszesz-virágokat vehetünk szemügyre.

Mindezeket tudván-tudom és alá is írom, de úgy találom, hogy ezek a dolgok mégsem szólanak a vizsgálatok ellen.

A társadalom a vizsgálatokkal csak kiválasztást, selejtezést, elkülönítést akar elérni, s ezért a követelmények minimumánál állította fel a visszaadó képesség teljes és tökéletes bírását. Aki ezt ügyesen és tűrhetően kezeli, megjutalmazza; a többit kirekeszti közösségéből, mert nem felel meg céljainak. Igaz, hogy ezen rendszer gyakran fonákságokat szül, letiporja a zsenit, s a legmagasabb polcra emeli a nyárspolgárt, de ez a társadalomra nézve nem pótolhatatlan baj, mert célját, a középszerű átlagemberek termelését elérte. S ebből a szempontból mindig igazat kell adnunk a mi korhadt társadalmi rendünk erkölcspandúrjainak, legalábbis addig, míg a jövő ideálja, a túlemberek társadalma meg nem valósul. Ez azonban még a merész álmok honában várat magára.

Ezek után, ha a vizsgálatokról beszélünk, mindig csak a követelmények sekélyességét vethetjük fel s nem - mint szokás - az akadályok lebírhatatlan voltát, a vizsgázók túlterhelését. Az érettségiről is ugyanezt mondhatjuk. Egész mivoltában igen megfelelő szerepet tölt be a mai társadalom organizmusában, s helytelen dolog lenne letörülni addig, míg az egész társadalom más, új alapon nem szervezkedik. Megszüntetésével csak hézag keletkeznék a dolgok természetes rendjében, s semmi előnyt sem kapnánk fejében. Aztán meg nem is oly irtózatos az a vizsgálat. Minden diák mosolyogva, jókedvvel megy neki a felszabadulás kellemes várakozásában. Éppen ez tette oly fontossá, várttá és - hírhedtté.

A tény meg az, hogy azon legcsekélyebb minimumot sem követelik meg szigorúan. Csak a legsilányabbakat vetik vissza, az átlag, amely szintén elvetendő lenne, mindig bizonyosan lépkedhet hivatalnoki asztala felé. S ne érjen senkit se vád, hogy engedékeny volt, mikor élhetett volna parancsolt jogával. Az ember olyan különös lény. Van világosan látó esze. De van szíve is. S ez a szív megmutatja neki a legnagyobb igazságot, s ő odatalál az ész szavának ellenére is, és belátja, hogy mindnyájunknak egyformán van jogunk élni, hogy mint a természet egyforma gyermekei, egyforma mértékben lakmározhassunk a föld hatalmas asztalán. Ez a szózat igaz, s ennek a nyomán tudni fogjuk, mily mértékben legyünk engedékenyek. S a vizsgálat tiszta formalitássá - emelkedik.

Szilárdan állítom, hogy igenis formalitássá kell válnia, de mint ilyennek, mint társadalomszervező orgánumnak meg kell maradnia. Eltörlése önmagunk ellen való vétek lenne. A tanulóifjúság, ha mást nem is, tanul általa nélkülözést, önfegyelmezést, erőt és akaratot.

Bácskai Hírlap, 1905. június 4.

HETI LEVÉL

Lehet-e csodálkozni azon, hogy bennünket mindenütt háttérbe szorítanak a külföldön? Szabad elszörnyülködnünk azon, hogy hazánk határán túl mint legalázatosabb osztrák alattvalóval beszél velünk a nagy nemzetek fia? Megbotránkoztató-e az erős, kemény fajok gyermekének irántunk való idegenkedése, lenézése és nagy közjogi tudatlansága, ha magyar dolgokról van szó? Nem jogtalan-e a mai ellenfelünknek megvető kicsinylése? Mindenre azt felelem, hogy nem, nem és nem. Miért? Azért, kérem alázattal, mert mindezen háttérbe szorításnak, lenézésnek, közjogi tudatlanságnak, megvető kicsinylésnek mi magyarok vagyunk az okai.

Mostanában jó ismerőseim és barátaim egy nagy nyaláb könyvet hordtak össze asztalomra, melyben a külföld mindenféle nyelven véleményét adja le rólunk. Mindenki gyaníthatja, milyen tónusban. A jó barátok gondoskodtak róla, hogy a magyargyűlölet szülte minden írás csatornapiszkát felém zúdítsák. S én hálával tartozom nekik, mert megtudtam, hogy miképpen gondolkoznak rólunk külföldön. Jórészben kegyesek felfedezni, hogy mi is létezünk a világon, aztán hozzáteszik, hogy lovas és barbár nép vagyunk. Ezek a békességes indulatú auktorok véleményei. Van azonban egy nagyobb csomó könyv és újság, mely a fekete gyűlölet s az indulat bősz háborgásában született. Itt van például Grillparzer írása, melyben kimutatja, hogy bennünket a német kéz rántott ki a halál torkából, nincs kultúránk, irodalmunk, s azt a kegyes tanácsot adja, hogy felejtsük el a nyelvünket, s legyünk tetőtől talpig németekké. Ilyennel, természetesen, nem lehet szavunk. Itt nem a nagy német költő beszél, hanem az osztrák. Okos dolgot teszünk azonban, ha egy kissé elgondolkozunk rajta.

Ilyen dolgot semmi esetre se lehet rólunk mondani, ha nem engedjük meg. Mi azonban megengedtük! Sohasem fejeztük ki kellően tiltakozásunkat, ha túlnan reánk támadtak! Nem tartottunk össze, mint egy kis család, hogy összetegyük a magunkét, hanem mindent a németnek adtunk. Azt hittük, hogy ami odajut, arannyá válik, s a becsületünkre szolgál majd.

Nem említek fel mást, csak a múzeumokat. A magyar ember, aki a magyar fővárosból jő, irigykedve lép be a pompás, hatalmas bécsi múzeumba, s pirulva gondol a honira. Úgy érezi, hogy erődben van, a tudomány és a művészet márvány bástyafala alatt, s káprázó szemét egy pillanatra lecsukja, hogy elleplezze könnyeit. Eszébe jut az otthon, a mi szegényes, rossz lépcsőjű, kaszárnyaszerű múzeumunk, az egyre fogyó honvédek, kik mogorván járkálnak a termekben, meg sok más.

Tudom, hogy szegények vagyunk, s nem lehet lehetetlent kívánnunk a nemzettől. De rossz is az, amiről szólni akarok. Elszomorítóbb az, hogy Bécs Magyarországot itt is teljesen kizsákmányolta, s örök szégyen ránk nézve, hogy magyar emberek szolgáltatták ide a magyar földön, magyar pénzen talált műkincseket.

Az archeológiai múzeumban nem tehetek két lépést, hogy magyar leletet ne látnék. Vöröspatak, Ószőny neve lépten-nyomon szemembe ötlik. Van itt kövület, van itt római bronzedény, karperec, van itt korsó, függő, képviselve van itt a neolit, a paleolit, mintha legalábbis kötelesek lettünk volna ide szolgáltatni legértékesebb leleményeinket. Ez azonban még nem minden. Nálunk is van ilyesmi. De történelmi emlékeinket is elhurcolták. Itt van a mi szerencsétlen Lajos királyunk vaspáncélja. Itt van az archeológia bámulatos leletje, az Attila kincse, a mi hun ükapánk tíz aranykorsaja, melyeket a mi földünkből ástak ki. Bécsben Attila! Az a nagy szakállú, izmos király, kiről a székely góbé még ma is tud mesélni, akinek a fiát még ma is várjuk mindnyájan, aki ott nyugszik valahol a mi szőke Tiszánkban... De ez mégsem minden. A világ legnagyobb meteorja, az ég ajándéka, mely a mi földünkre esett le, szintén, itt van, mintha nekünk nem is lenne mennyezeti kincstárunk. A francia régész ezek után egész természetesnek találja, hogy a magyarok még mindég rabló kalandokra járnak, s az angol tanuló a természettudományi órán vígan darálja le, hogy a Hungaryban talált meteort annak fővárosába, Viennába vitték. Kinek lehet még ezek után is szava?

Kik voltak az adományozók? Magyar emberek: bankárok, akik még egy milliót akartak szerezni, s főhadnagyok, akik aranygallérra aspiráltak. Rövid időn belül biztosan betelt a kívánságuk.

Nem nagyképűsködés, ha azt mondom, hogy ezek a jelenségek végtelenül elszomorítók. Az ily haladásakadályozó, nemzetbénító apróságok hatnak azután oda, hogy bennünket mindenütt kisemmiznek és lenéznek, anélkül hogy egy szót szólhatnánk. Teljesen igazuk van a külföldieknek! Ők rámutattak az útra-módra, melyen haladnunk kell. Az ilyen főhadnagyokat és bankárokat ki kell korbácsoltatni az országból, s levágott füllel és orral bújdosásnak kell engedni; hadd hirdessék ezek a modern gyászmagyarkák, hogy él még az ázsiai náció. S világért sem kell megijednünk, hogy barbároknak neveznek majd odakünn: mindég azért szenvedtünk, mert nem voltunk eléggé azok. Nekünk félnünk kell a teuton veszedelemtől, s nyersen, bátran, kíméletlenül kell ellenségeinkkel elbánni. Ezt a természetes, becsületes, őszinte erőnket ma is ismerik mindenütt, s ezért tisztelnek minket, és - úgy szűr alatt - félnek is tőlünk. Ha azonban ellanyhulunk, nem félnek tőlünk. De nem is tisztelnek majd!

Bácskai Hírlap, 1905. június 11.

HETI LEVÉL

Nagyon igaztalanul támadott rá egy igen előkelő magyar írónő a modern irodalomra.

Ez a kiváló hölgy, ki mellesleg mondva a mostani író magyar nők között a legelső, szeretetteljes, asszonyos humorával és nyájas szatírájával pellengérre próbálta állítani a jelenkor klasszikusait, s azokat - beszéljünk nyíltan! - minket, kik a ma ragadó áradatában élünk, s utáljuk az ósdiságokat. Erre a kedves, pirongó cikkre, mely annyira elüt az irodalmi bagolyvárak rozsdás lovagjainak durva kapcáskodásától s otromba ripakodásától, nekem is lenne néhány szavam.

Azt mondta a jeles úri hölgy, hogy a jelen irodalma reklámüzlet a szívérzésének minden jele nélkül; tetszéshajhászat, divatkórság, mely tisztán a különcök és az átlagemberek megvesztegetését tűzi ki alantas céljául; elcsépelt, sekélyes problémák visszakérődzése, néhány reklámember regényes életének s furcsa írásának művészi vegyülete. Azt állította továbbá, hogy a jelen irodalmi hőseiben hiányzik az, ami az embernek is megbecsülést adna; az írók minden megindulás és ihlet nélkül dolgoznak, s semmit sem kívánnak, mint azt, hogy a könyvük hatást érjen el; az életet sutba vetik, s könyvükben egész más világot alkotnak, anélkül hogy a valóságra fordítanák a szemüket.

Ez végtelenül érdekes távlatot nyit minekünk, s valósággal ösztönöz, hogy jobban latra vessük az érveket.

Nálunk, Magyarországon, végtelenül otthonosak az egyszersmindenkorra alkalmas esztétikai frázisok, melyek az önképzőkörtől kezdve az egyetemig nagy kedveltségnek örvendenek. Ilyenek közé tartozik az az otromba közhely, hogy az író átérezte a költeményét, vagy hogy az életéből merítette a tárgyat. Jaj lenne neki is, munkájának is, ha nem így lenne! Összetépnők a könyvét, bármi jó is lenne. Nem olvasnók az írásait, bármennyire is vonzóak lennének. Mert első az esztétika, az irodalomtörténet, mely azt mondja, hogy az irodalmi munkálkodás s az élet párhuzamosan futnak egymás mellett. A kettőnek nem szabad hazugságot énekelni. Az, aki nem boldogult a szerelemben, ne próbálja elénk állítani Ámor kegyenceinek üdvét. De, hozzáteszik, ha akarná, sem tudná lefesteni. S itt van a fatális tévedés.

Az élet s a költészet, az ember s a költő e monisztikus felfogása a legnagyobb ostobaságok közé tartozik, mit valaha az idők méhe szült. Egykor talán az emberi fejlődés legalacsonyabb lépcsőjén igaz lehetett. Ma azonban merő hazugság!

Ma az, aki tollat forgat, az, aki vérbeli író, az életet mindenkor az írás szempontjából szemléli. Az, hogy felkel a nap, az ő életére nézve csak egy esetleges esemény, a lényeges benne a színhatás, a hangulat, mondjuk röviden: az egész napfölkelte egy dal; a háború vérfolyamaival, vagyis iszonyával ránézve egy tragédia és semmi más. Azt, amit a többiek életnek neveznek, ő nem érti; ránézve teljesen másodlagos jelentőségű lesz. A tárgyak az ő szemében írástárgyak lesznek. Az élet örömeivel, könnyfacsaró szenvedélyeivel és szenvedéseivel a szemében pusztán egy írásmassza. A hamisítatlan életet nem látja, mert ha látná, már eleve hiányoznék ama képessége, hogy elénk állítsa. Akkor nyárspolgárnak kellene lennie. Ezzé meg nem lehet. Elénk állítja tehát az öntudatosan szemlélt világról szerzett benyomásait. Az öntudatlan művészet kora réges-régen elmúlott. S az életről beszéltek neki, azt kívánjátok, hogy fantáziáját az élet vasvágányain száguldtassa? Nevetséges együgyűség! Az ő élete az írás, az, amit ír, azt általéli, s az alkotás varázskohóján igaz lesz a hazugság, és az élet csak a legdurvább formákat szolgáltatja az alkotáshoz. Amit a mai író, a jó, a nagy író az írás tüzében mond, az mind a szívből jön, az mind heart song, ha jó az alkotás. Ha rossz - ki törődik a rossz alkotásokkal?

E tekintetben nagyon érdekes jelenség a nagy Verescsagin, ki az óceán hullámain, az ágyúk füstfelhőiben is csak színhatásokat keresett. Mily mellékes volt neki maga, az élete! Ilyen jelenség Goethe is, ki Itáliát akkor festi legtalálóbban, mikor még nem is látta, vagy a bort nem szerető Petőfi, aki mámoros, féktelen bordalokat ír. Az élet, a hazugul bálványozott igazság mellékes volt előttük is. De ez nem baj. Az irodalomban nincs igazság és hazugság, ott pusztán jó és rossz alkotás van.

S hogy rajzolhatták azt, amit nem láttak? Hogy tudta Petőfi a részeg embert oly művészettel beszéltetni, mikor sohasem volt részeg? Én azt mondom erre - éppen azért sikerült neki annyiszor költeménye! A valóság, a röggel való durva érintkezés elriasztja az ideáinkat. Az, aki tűzbe teszi mezítelen lábát, bizonyára nem dalol himnuszt a tűz tiszteletére. Akkor, mikor írunk, nem az érzelmek s a tárgyak hatása alatt kell lennünk, hanem éppen emancipálnunk kell magunkat alóluk, bizonyos hidegségre kell szert tennünk, mely lehetővé teszi a sziget művészi elrendezését. Ebben áll az ihlet és egy arkhimedészi pontnak, egy szálnak a keresése, melynek segítségével egész témánkat legömbölyítjük, egy szó, egy jelző fellelése, alkalmas technikai diszpozíció - és semmi egyéb. Azok a mesés hazugságok, melyeket a naiv szélhámosok kolportálnak, csak nevetségesek. Az az egy szó azonban, mely felidézi az egész gondolatot, szent. Arra hallgatni kell a költőnek. Az az égből jön.

A költő mindig ezt választja vezérfonálul s nem sokat törődik az unalmasok kifogásaival és tárgytalan szemrehányásával. Akkor, mikor írásról van szó, minden latolgatás fölösleges. Ha az írónak vígságában egy pillanatra a mélabú, a szenvedés sugall egy dalt, egy novellát - feltétlenül írja meg. Ne szégyellje kisebb szenvedései benyomásait, s ragadja meg az alkalmat, hogy megértesse velünk, mi a szenvedés lényege. A körülmény lehet bármi kicsinyes, az ihletés s a belőle fakadt remekmű mindég szent.

Ezért tartom helytelennek azt az álláspontot, mely szerint az írót külső élettörténete után kell megítélnünk. Melyik az a biográfus, ki engem kielégít? Ki mutat rá a szenvedések s az ihlet kútforrására? Hányszor volt egy remekműnek a sugallója egy kis fejfájás, egy kis pénzzavar? Ki tudja az élet ily apró-cseprőségeit felhajhászni? Senki, senki. Ideje tehát, hogy felhagyjunk a régi, lomtárba való szólásmódokkal, s ha az íróról van szó, ne sandítsunk az irodalomtörténetekbe, hanem tisztán írásaira szögezzük szemünket. Ne azt kérdezzük, hogy élt az író, ihletett volt-e, mikor dolgozott, hanem arra feleljünk, jó-e a könyv vagy nem.

Ezek után pedig a kigúnyolt Oscar Wilde-et és Kierkegaard-t bátran sorozom a klasszikusok közé.

Bácskai Hírlap, 1905. június 18.

HETI LEVÉL

A német könyvpiacon most Andrejev Leonyidnak Vörös kacaj című könyve kelt itt nagy feltűnést. Ritkán is olvas az ember ennél szebbet, igazabbat, vérfagyasztóbbat. Önkéntelenül felkiáltunk, íme, a mai kor Homérosza, íme, a háború összes iszonyatai, a szegesdrótokba gombolyodott katonák, a tűzben vöröslő vértócsák, a rémület s az őrület halk vigyorgása, a sápadt arcokból kibuggyanó bíbor patak, mely gúnyul fröccsen fel az égre, a vörös kacaj, íme, a modern trójai háború. Aztán elfulladunk a dühtől, az iszonyattól, s ökölbe szorul a kezünk.

De egyúttal el is csodálkozunk. Hogyan, kérdezzük, a nagy orosz író, ki eddig a modern patológiás életnek volt utolérhetetlen festője, sorompóba áll a csatatéri tudósítókkal, a szocialistákkal s az újságírókkal? A nagy belletrista szolid művészete az irányköltészetbe csapott át?

Úgy van, úgy van, de nem kell rajta csodálkoznunk, s még kevésbé megbotránkoznunk, mert ez a lépés haladás és nem esés, sőt ma, mikor a tartalmatlan üresség tobzódik a költészet berkein, valóságos érdem. A dekadencia csenevész gyermekei végképpen kipusztultak, s a vérbő élethez kell fordulnunk. Újra felvetődik a századokig vitatott, eldöntetlen probléma, az irányköltészet kérdése, s újra száz hitehagyottja lesz az eddig bálványozott irányzatnak, mely elszigetelte magát az élet termékeny ihletésétől és lemondott minden nagy célról. Ez a jövendő nagy kérdése lesz, éppen nem olyan chose jugée, mint azt egy modern magyar szemle feltünteti.

Legkevésbé sem kelek a közönséges irányköltészetnek védelmére. Utálattal vetek el minden oly munkát, amelyben valamilyen kirívó, otromba tendencia van. Munkások élelmezését szorgalmazó verseket nem szeretek olvasni. Minden olynemű írást megvetek, mely nem elsősorban az esztétikai célért íródott. Van azonban egy bizonyos feltétel, mely az irányeszmét nemcsak megengedhetővé, hanem az alkotás érdemévé teszi.

Nem az írói feldolgozás az, mint sokan vélik. Nézetem szerint az nem változtat semmit sem a dolgon, ha egy problémát akarok kifejteni, s egy célt törekszem elérni, hiába igyekszem munka közben eltüntetni a célomat. A nemes irányköltészet nem itt keresendő, hanem tisztán a sujet-ben. Eszményt kell dalolnunk és megírnunk, mely testté válhat: ez a talány kulcsa.

Az eszmény azonban örökké változik a korral. Az emberiség halad, lépést lépésre tesz a fejlődés létráján: az, ami egy század előtt ideálunk volt, ma a történelem lomtárába került, s mi csak mosolyogni tudunk rajta. Egykor ideál volt, ma valóság; egykor költészet volt, ma történelem.

Mit kívánjunk tehát az irányköltőtől, a jelen váteszétől, az igazi nagy embertől? Egyetlenegyet: azt, hogy modern legyen, s megértse korát, dalolja ideáljait a megvalósítás minden igénye nélkül, pusztán azért, hogy szépen daloljon, s eszméket adjon az emberiségnek. Ezeké a jelen, ezek a jó, a megértett, a nagy költők. Ők belátnak a dolgok mélységébe, s míg törpe kortársaik az egyszerű jelenségek mellett kacagva, könnyelműen mennek el, ők éppen ezekben lelnek érdekességet, talányosságot és értelmet.

Az irányköltészet e magyarázatára hosszú gondolkozás és küzdelem után a történelem segélyhívásával jutottam. Tekintsünk csak a múltba! Nézzük meg egy Pázmány, egy Dévai Bíró Mátyás alakját: milyen nagyok, mily igazak s milyen hasonlatosak a jelen nagy embereihez. Mindnyájan más-más ideát követnek, de egymással megegyeznek abban, hogy korukat megértik, s az emberiséget a fejlődés egy magasabb fokára akarják emelni. Az a Sebastianus Brand, aki ostorozza a nem imádkozó keresztényeket, nagyon hasonlatos a ma legnagyobb költőjéhez, Ibsenhez, ki az egyéniség jogait hirdeti.

Íme, Ibsenhez jutottunk. Ő az, akit ma imádunk, ő mindnyájunk bálványa s ő a legnagyobb irányköltő, ki a nagyok erényét hirdeti. S mégis mily erős, viharos és hatalmas az ő művészete! Mikor az ő páratlan alkotását látjuk, úgy tetszik, mintha a nagy tanítómester dühösen tomboló lépéssel járna a deszkaszínpadon, mint valami modern prédikátor. S milyen a stílje? Csupa kérdő- és felkiáltójel, rövid, szakadozott mondatsor, a fogalmazás minden szépsége nélkül valóságos telegramstílus. Darabjaiban alig hal meg valaki, sőt véres összeütközés is alig van bennök, de a cselekmény szövése mindig érdekes, s halálos izgalommal, lihegő érdeklődéssel várjuk a katasztrófát. E titok feloldása, mint már rámutattam, a probléma újságában s a kor megértésében van.

Ma a társadalmi kérdések foglalkoztatnak mindnyájunkat. Ma egy egyén fennmaradásával többet törődünk, mint a nemzetek sorsával; Petőfi honfibúját a lelkünkben érezzük, de jobban szeretünk oly költeményeket olvasni, melyek az egyén jogát követelik.

A régi írók, természetesen, mindig jobban eltávolodnak tőlünk, anélkül, hogy az örök művek elvesztenek értéküket. A költészetben van bizonyos elpusztíthatatlan aranyállomány, mely minden idők rozsdájának ellenáll; van azonban benne sok homokszerűen változó mozgó elem is, mely az évekkel is megsemmisül. A teljes megértés babérját azonban csak a jelen költője kaphatja meg.

El tehát a kétértelmű szólamokkal. Van nemes, nagy irányköltészet, mely mindig a legmagasabbra tör. A költő egykoron egyúttal pap és orvos is volt. Ma is annak kell lennie. Járjon a tömeg előtt, prédikálja a nagy ideákat, s gyógyítsa a társadalom sebeit. Mutasson a legmagasabb sziklafokra, és fújja meg a riadót!

Bácskai Hírlap, 1905. július 2.

AZ ÁRKÁDOK ALATT

Újra megérkeztem hozzátok, ti komor oszlopok, ti nyugalmat lehelő római bolthajtások, ti végtelenbe nyúló, hideg, sötét csarnokok. Sokáig nézlek benneteket, s a lelkem is oly sötét, nyugodt lesz, mint ti vagytok. A márványcsarnokokon átsuhanó fagyos lehelet újra reáfuvall homlokomra, lassan-lassan kijózanulok az élet kába lázából, s égő szemeimben is felszikkad az utolsó könnycsepp, melyet a küzdés vad tülekedésében sajtolt ki belőlem a fájdalom.

Mily gyönyörű a lét itten; itt minden nyugalmas és kihalt; csak a lépteim visszhangoznak elhalón, amint a csarnok kövein ide s tova járkálok, egyébként csend van. Távolban a szerelmes, csókos nyári éjjel száll le a partokra, s a szökőkutak holdfényes vize gyémántport szór a kékes derengésbe. Előttem a dicsőség zordon nagyjai kős ércmezben egykedvűen virrasztják a végtelenség hosszú éjjelét. Zordon homlokukra a holdfény fon ezüst koszorút.

Nagyon elfáradtam az egyhangú napi munkától, s leülök egy szobortalapzatra. Reátok függeszteni a szemeimet, szerelmes, gyönyörű szobraim, miket oly sokszor néztem, mikor átmentem télen a csarnokon. Akkor hózivatar rázta meg az egész épületet, s süvöltött a kéményekbe tévedt szél, az üvegtányérokon táncoltak a gázlángok, de akkor is ilyenek voltatok, ti komor, mosolygó, élő kövek. Akkor is ilyen meredten néztetek reám. S akkor is így irigyeltelek benneteket...

Most is félve közelítek csak hozzátok, én, a halott, tihozzátok, akik örökké éltek; suhanva lépek szoborállványotok mellett, éjjel jövök, mint a kísértetek mihozzánk, a föld gőgös lakóihoz.

Azelőtt, mikor még zárva volt előttem a nagy titkok könyve, hivalkodva csaptam pihegő, szeles mellemre, s mosolyogva kérdeztem, ki hatalmasabb nálam. Van-e nagyobb jó az életnél, van-e hatalmasabb annál, ami van? Hivalkodva kiáltottam, hogy a szemünk, a kezünk, a fülünk födi fel a nagy talányokat, s nem hittem a kísértetekben. Nincs lélek, nincs nem-látható, erősgettem. De most más idő jött reám. Meglátogatott az a gondolat, mely a legnagyobbakat háborgatta az ihlet, a szellemkéj önkívületében. Mindent a talányosság fátyolán át nézek, s remegve kérdem, álmaim-e a valók vagy ez az álommá foszló megingó, ködlő valóság. Ismétlődött az én metamorfózisomban az, amit lépten-nyomon észlelünk a gondolkozás történetében. Mert csodálatosak vagyunk mi mindnyájan, kik gondolkozunk s a nagy valóság titkait kutatjuk. A büszke ember már a bölcselkedés ábécéskönyvében megtagadta a látható valóságot, s a nem-létezőt ismerte csak el. Később sok századnak kellett elmúlnia, míg egy másik iskola ki tudta mutatni, hogy a durva göröngy is van, s nemcsak az, amit mi nem látunk. A nem-látható azonban mindég volt.

Ez a gondolat járja által minden agysejtemet, s e pillanatban megráz, megfagyasztja a véremet, úgyhogy a forró nyári éjszakában fázni kezdek. A szobrok közönyösen bámulnak reám. Az emléktáblákon két dátum van, a születésé és az a másik...