Bár a könyv végső üzenete reményteli és felemelő,
a történet nehéz témákat dolgoz fel, köztük olyanokat,
mint a gyász és az öngyilkosság.

Jamesnek, aki életem lakomájának sója

ELSŐ RÉSZ
ZAMATOK

Még fiatal voltam, amikor apám meghalt.
Ez életem központi tragédiája.
De a lelke soha nem hagyott el engem,
és ez talán életem legmeghatározóbb csodája.

Eric Ripert
32 Yolks

KESERŰ

KONSTANTIN DUHOVNY TIZENEGY éves volt, amikor életében először érezte olyasminek az ízét, amit valójában nem evett: épp a Brighton Beach-i uszodában ült a medence szélén, lábát lógázva, sarkával köpülte habosra a szürke vizet.

Nézte a többi fiú hátát – akikkel elvileg együtt kellett volna úszkálnia, de azok soha nem hívták maguk közé, még udvariasságból sem –, ahogy önfeledten pancsolnak, kézen állva menőznek, és fél méter magasba köpve a vizet, mint a delfinek, tüdőkapacitásukat fitogtatják.

Egész délután figyelte őket – Mityát, Szását, Misa K.-t és Misa B.-t (akit maguk között csak Medvének hívtak a hátát borító sűrű, fekete szőr miatt) –, míg az édesapáik sorra befejezték a víztől átnedvesedett Russzkaja Reklama lapozgatását, elnyűtt fehér atlétatrikójuk alatt löttyedt mellkasukat vakargatva feltápászkodtak a műanyag nyugágyakról, és csettintettek a gyereknek, hogy itt az idő.

Kosztyát az unokatestvére, Valerik kísérte el – nem az igazi unokatestvére, hanem Natasa néni tizenéves fia, aki szintén nem az igazi nagynénje volt, csak az anyja egy ismerőse –, de Valerik egy szempillantás alatt lepattintotta, amikor a barátnője a fülébe súgott valamit egy eldugott helyről a közeli sétányon, ahol nyugodtan csókolózhatnak.

– Meg ne moccanj! – sziszegte oda Kosztyának Valerik. – Majd jövök.

Ez két órával ezelőtt volt.

Amikor az utolsó fiú, Mitya is átbújt a medencét szegélyező drótkerítésen, Kosztyát majd szétvetette az irigység. Bezzeg őt nincs, aki hazavigye, ahogy nem volt, aki bekenje napolajjal a hátát – már érezte, hogy a leégett bőr vörösen feszül rajta –, és nem lesz, aki megtanítsa, hogyan beszéljen ezekkel a fiúkkal úgy, mintha közéjük tartozna.

Mondjuk nem is tartozik közéjük. Az ő apjuk nem halt meg.

Egyre gyorsabban rugdosta a vizet, egyre erősebben, szétrúgta az apákat és a fiaikat, szétrúgta a belsejében sötéten tátongó űrt, a vágyakozás feneketlen üregét, valakinek a hiányát, ahogy reménytelenül hiányzik neki minden egyes porcikája, még azok is, amelyeket soha nem is ismert, a mélységes mély zsebet, melyről azt hitte, ha elég mélyre nyúl benne, elég sokáig cincálja a bélését, átjuthat a túloldalra, ahol az üresség megtelik, ahogy a gyomor az étellel, és ahol végre rátalál arra, amit keres.

Ebben a pillanatban valami átsuhant a nyelvén, és Kosztya egyszerre abbahagyta a rúgkapálást. A dolog bevonta a szája belsejét, vastagon, akár egy pép, az íze pedig – hiába, hogy nem evett semmit – lehengerlő volt. Ízletes volt, sós, lisztes állagú, enyhén édes és zsíros, kissé fanyar, egészen enyhén, aztán a legvégén, a nyelve tövében keserű, keserű, szétterjedt, mint egy véraláfutás. Jó és rossz egyszerre, egész picit olyan, mint a szar. Átfutott az agyán, hogy vajon nem valamelyik srác talált-e rá módot valahogy, hogy egy darab szart nyelessen le vele – ez pont olyasminek tűnt, amivel azok a fiúk, akiknek van apjuk, megszívatnának egy magafajta apátlant –, de ebben a pillanatban az érzés már el is illant. Kosztya cuppogott, próbálta felidézni, de az íz már nem volt sehol, csak valami melegség terjedt szét a nyelvén, miközben visszanyelte a könnyeit.

Amikor az íz elenyészett, akkor jött rá, hogy mi volt az.

Csirkemáj, pirított hagymával és friss kaporral, és egy csepp citrom.

Pecsonka.

Az apja kedvenc étele, mármint az édesanyja szerint, aki időnként emlegette, de soha nem készítette azóta, hogy a férje meghalt. Kosztya soha életében nem kóstolta a pecsonkát. Egyszerűen csak tudta, ösztönösen, mintha most ébredt volna a tudatára egy újabb érzékének, hogy az étel szellemét – nem az ízét, hanem az utóízét –, amit az előbb a szájában érzett, az a személy bűvölte oda, aki a legjobban vágyott rá, hogy újra megkóstolhassa.

SÓS

TIZENKÉT HÓNAPPAL KORÁBBAN.

Keddi nap. Meleg. Nyár, döglesztő hőség.

Kosztya apja az ocsmány nyakkendőjét köti, a Városi Tömegközlekedési Vállalat szabványos felszerelését.

Kosztya az apjára sandított a konyhából – akkoriban folyton a konyhában lábatlankodott –, miközben zokniban álldogált a hűtőszekrény előtt, az ajtaja tárva-nyitva. Olyan régóta állt már ott, hogy a kefir izzadni kezdett, a doboz oldalán gyöngyöző vízcseppek gördültek lefelé, és a készülék motorja hörögve dolgozott, ahogy emelkedett a hőmérséklet. A gyerek a hűtő tartalmát tanulmányozta: a legutóbb az apja túljárt az eszén, de ma nem fog.

– Csukd be a hűtőt! – cöcögött rá az apja. – Így tönkremegy. Megromlik az étel. Drága megjavíttatni.

– Bocs – motyogta Kosztya, és lassan becsukta az ajtót, de nem siette el a dolgot, még egy utolsó pillantást vetett a cirill betűs feliratot viselő befőttesüvegekre, konzervekre és műanyag dobozokra.

Kosztya nem igazán tudta elolvasni a cirill betűs írást (tízéves volt, okos kissrác, de végtére is ez itt mégiscsak Amerika, és nem Szovjet-Ukrajna), úgyhogy az emlékezetébe véste, hogy az orosz élelmiszerboltok mibe csomagolják az áruikat, hogy a ljulja-kebab a hozzátartozó rizzsel hungarocelldobozkákban lapul, hogy a savanyúság – a csemege- és kovászos uborka, a savanyú káposzta, a sós lében eltett paradicsom – opálosan áttetsző műanyag tégelyekben lubickol, hogy a salátákat – a fűszeres reszelt répát, a sűrű, majonézes franciasalátát, a földes-édes céklavinyegretet – apró, átlátszó pohárkákban tartják, rajtuk négyszögletes címkékkel, hogy az átzsírosodva fokozatosan áttetszővé váló fehér papírzacskókban húsos, meggyes, káposztás vagy mákos pirogok sorakoznak, és magában leltárt készítve szemügyre vette a fridzsider polcait. Aztán letelepedett a kis étkezőasztalkához, és kezét hivatalosan összekulcsolva a viaszosvászon terítőre helyezte.

– Készen állok – jelentette ki Kosztya.

Az apja a nyakkendővel szerencsétlenkedett, rá se bagózott.

– Papa! – nyöszörögte oroszra átváltva. – Gyerünk! Játsszunk! Mutass valami új ízt!

Kosztya azt remélte, hogy az anyanyelvén tett erőfeszítés meghozza gyümölcsét; az utóbbi hetekben az apja hasztalanul próbálta leküzdeni Kosztya ellenkezését az orosz nyelvvel szemben, melyet a gyerek egyre idegenebbnek talált, lisztes érzést hagyott a nyelvén. Kosztya egyszerűen csak olyan szeretett volna lenni, mint a többi gyerek a suliban – amerikai, angolul beszélő, normális –, közéjük simulni, hogy észrevegyék, ahelyett hogy szándékosan átnéznek rajta.

Kosztya apja elgyötörten, vágyakozó képpel meredt a hűtőre, aztán felpillantott az órára a tűzhely fölött, és bár az imént fontolóra vette a dolgot, most összeráncolta a szemöldökét.

– Ma nem megy, Kosztocska – mondta őszintén sajnálkozva. – Ma új útvonalon megyek, nem késhetek.

– De, de légyszííí! – Váltás vissza angolra. – Csak egyetlenegyszer! Gyors leszek!

Amikor legutóbb játszották az ízlelős játékot – az apja parányi falatkákat dugott Kosztya szájába, és a fiú megpróbálta kitalálni, mi az (behunyt szemmel, nem lesünk!) –, Kosztya egymás után négy dolgot is eltalált (doktorszkaja kolbász, kajszibefőtt, vajban sült retek, egy kocka halva), és már majdnem megvolt a nyerő szériája, amikor az apja egy villa hegyén olajos haldarabkát helyezett a szájába.

– Ez könnyű! Szardínia! – rikkantotta Kosztya diadalmasan, még meg se rágva a falatot.

– Nyet! – rikkantott vissza az apja elégedetten csapva az asztalra, és Kosztya hitetlenkedve nyitotta ki a szemét. – Sprotni!

De ez már hetekkel ezelőtt volt.

– Csak egyet! – rimánkodott Kosztya, a hangja mézesmázos volt, mint egy csokis fánk.

Az apja rámosolygott, és megcsókolta a feje búbját.

– Veled soha nem lehet csak egyet!

Évekkel ezelőtt kezdték el ezt a játékot, amikor Kosztya nyolcéves volt, nem sokkal azután, hogy Amerikába emigráltak. Hogy emlékezzen rá, honnan érkeztek. Hogy legalább a szájában őrizze az örökségét. Ízlelje a család múltját, melytől immár egy óceán választotta el. Ez volt Kosztya kedvenc elfoglaltsága, a ragyogó emlék, amibe kapaszkodhatott, amikor a többi gyerekek, az amerikaiak kinevették a túl nagy ruhái, a fura uzsonnái és a szegényes angol nyelvtana miatt.

– Esküszöm!

– Kosztocska, el kell érnem a buszt.

Kosztya nem tágított, árnyékként követte az apját végig az előszobán, majd be a szülői hálóba, és nézte, ahogy a férfi az éjjeliszekrényen kotorászik a névtábláját keresve – a bóvli aranyplakettet, a rávésett Sergei Duhovny (#0727-es sz. járművezető) felirattal.

– De papa…

Az apja kikerülte, és kilépett a kanyargós folyosóra, majd elindult vissza a konyha felé. Kosztya rendíthetetlenül a nyomában. Most akarta, rettenetesen szüksége volt rá, muszáj volt, hogy valami jó történjen. Előző nap a Riegelmann sétányon két fiú baktatott el a pad mellett, ahol Kosztya az ebédjét fogyasztotta, és még csak vissza sem fogták a hangjukat, miközben az össze nem illő fedelű Tupperware dobozból kikandikáló ételt méregették gyanakodva; az előző napról maradt zsarkoje – puhára párolt marhahús barna szószban – valóságos sértés volt a kezükben tartott full amerikai hot dogra nézve. Mekkora lúzer, szólt oda az egyik a másiknak. Hallod, lúzer? Ez meg mit eszik? Úgy néz ki, mint a fos.

– Majd később, Kosztya, ha visszajöttem.

– Neee! – nyüszögött Kosztya sértődötten előrebiggyesztve alsó ajkát. – Most!

– Nyet! – ismételte meg határozottan az apja. – Később.

– Persze, soha nincs később.

Az apja nagyot sóhajtott, egyszerre elgyötörten és sajnálkozva.

– Mennem kell. Csókollak.

– Mindig csak dolgozol. Nem csinálsz semmi mást!

– Menj szépen be a szobádba, Kosztya – suttogta az apja.

De Kosztya megingathatatlan volt. A szakadék szélén ágaskodott, és úgy döntött, beleugrik.

– Anyának igaza van – vetette oda. – Ott kellett volna maradnunk Kijevben.

Kosztya egyszer kihallgatta, ahogy az anyja suttogva beszél a nővérével telefonon. Hosszú beszélgetés volt, egész-csomag-cigarettás.

– Anyának? Mit mondott…?

– Ott szakács lennél! Lenne saját éttermed ahelyett, hogy egy hülye buszt vezetsz! – Kosztya már kiabált. – És nem lennél ennyire ciki!

– Menj a szobádba – mondta az apja, és a hangja sercegett, mint a hagyma héja. – Nem értesz te semmit.

Megfogta a kilincset.

Kosztya keze ökölbe szorult, körmei félholdakat vájtak a tenyerébe. Rossz ízt érzett a szájában, a düh és a fogmosás előtti reggeli szájíz keverékét.

– Idehoztál minket Amerikába – sziszegte, olyan dolgokat ismételve, amelyeket eleve már nem is lett volna szabad meghallania. – Mert te ide akartál jönni. Mert örökké csak saját magadra gondolsz. Arra nem gondoltál, hogy nekem milyen lesz itt. Menj csak, bánom is én! Menj az ördögbe!

Angolul ez is máshogy hangzott. Jobban. Ahogy a népszerű srácok mondták, amikor bevágták a szekrényük ajtaját. Go to Hell! Menj a pokolba! De Kosztya így is érezte az erejét, átáramlott rajta, dübörgött a mellkasában, a szobában hirtelen beállt csendben.

Az apja megtorpant, háttal Kosztyának.

– Ahogy akarod – mondta csendesen, és kiment az ajtón megadóan leeresztett vállakkal.

Ha ordított volna, ha megbüntette volna, vagy ha bármilyen módon megtorolta volna a büszkeségén esett sérelmet, talán minden másként alakult volna, könnyebb lett volna Kosztyának meggyőznie magát az utána következő napok, hónapok, évek alatt, hogy az apja tudta, hogy nem gondolja komolyan, amit mond. De a lemondás a hangjában, a nyilvánvaló fájdalom, amit Kosztya annak az embernek okozott, akit a világon a legjobban szeretett, éles tőrt forgatott meg a szívében.

Már a közvetlenül ez után következő pillanatban sem volt képes levenni a szemét az ajtóról, várta, hogy az apja visszajön, és megbocsájt neki. Megjavítja, amit Kosztya elrontott. Ne sírj, mondogatta magának a könnyeit nyelve, mintha tengervizet inna. Mintha Kosztya már akkor tudta volna – fejében visszhangzottak apja búcsúszavai, az a megbicsaklás a hangjában, mint egy szakadás az idő szövetén –, hogy ez lesz az utolsó dolog, amit valaha hallani fog tőle.

ÉDES

HÁROM HÓNAPPAL AZ APJA halála után. Konstantin születésnapja. Micsoda időzítés.

Ősz volt, a levelek már barnulni kezdtek, a levegő hűvösebbre vált, az életük pedig kezdett idomulni a furcsa új formához, amelybe, mint a gyümölcskocsonya, az apja nélkül most majd belezselésedik.

Kopogtak az ajtón, ami képtelenségnek tűnt, hisz a temetés óta egyáltalán senki, egy lélek sem kereste őket, senkit nem érdekelt, hogy Kosztya épp egy évvel idősebb lesz, vagy hogy az édesanyja már napok óta ki se kelt az ágyból, hogy a hűtőben nincs semmi ennivaló, és a konyhaszekrényben sincs sok.

Egy futár volt.

A kezében virágcsokor. Hozzá üdvözlőkártya.

Az apja rendelte meg a csokrot jó előre, elrendezte a virágossal, előre megírta a kártyát, soha nem gondolta volna, hogy nem ő fog ajtót nyitni, nem ő fogja átvenni, hogy aztán maga adja át Kosztya édesanyjának.

A bokréta nehéz, édeskés illattal töltötte meg a szobát. Az anyja parfümjének virágai: pacsuli, gyöngyvirág, tubarózsa. Ugyanazok a virágok, amelyeket Kosztya apja minden évben átnyújtott a feleségének, mióta a fiuk megszületett.

Az illat szétterjedt a lakásban, átszivárgott a falakon. Kosztya anyja az ágyában fekve is megérezte, és hitetlenkedve botorkált ki a nappaliba. Amikor megpillantotta a vázát az asztalon, és mellétámasztva a kis üdvözlőkártyát, rajta Szergej – az ő Szergeje! – kézírását, az asszony felsikoltott.

Kosztya megpróbálta elolvasni az üzenetet, kisilabizálni a lapon keresztbe futó, dőlt cirill betűs írást. Az apja krikszkrakszai között ki tudta venni a saját nevét – Костя –, de az anyja kikapta a kezéből, elolvasta, és olyan keservesen sírva fakadt, mintha most újra elveszítené a férfit, és a túlvilági szellemétől érkező ajándék kegyetlen tréfa volt csupán.

Mindent bevágott a szemetesbe, a kártyát, a virágot, a váza kettétört a kuka aljára érve. De Kosztya képtelen volt összeszedni magát, és levinni a zsákot a konténerbe. Hetekig ott maradt a lakásban, a virágok ott rohadtak, száruk péppé aszalódott, szirmaik elszáradva megbarnultak, a rothadás nemtörődöm szagát árasztva, mely napról napra egyre jobban emlékeztetett a halál bűzére.

AZNAP ESTE, MIUTÁN kilopta az üdvözlőkártyát a szemetesből, Kosztya egy süteményt is ellopott.

Egy Kijev-szeletet: törökmogyorós habcsók és sűrű, vajas csokoládékrém, egy pékségből a U Avenue-n. A sötétben letelepedett egy padra a parkban, és tömte magába a vastag cukormázat, a keményre vert tojásfehérje ropogós morzsáit, élvezte, ahogy a fogai között fehér porrá omlik. Kézzel evett, a cukor a bőrére ragadt, a csokoládékrémmel összemaszatolta a tenyerét.

Az első falatok után túl édesnek érezte, alig bírta lenyelni, de mindegy, csak tömte a szájába az újabb és újabb falatokat, próbálta betölteni a belsejében tátongó űrt. A teste figyelmeztetése ellenére is habzsolt tovább, csak evett, még többet és többet, minden egyes morzsát felfalt a kék kartondobozból, mindent, mindent az utolsó darabkáig.

Drága Vera, édesem! – így szólt a szöveg a zsebében lapuló üdvözlőkártyán. – Amikor megszületett Kosztya, a legdrágább ajándék, amit valaha kaptam, nem gondoltam, hogy tudlak még annál is jobban szeretni, de ahogy mindig, ebben is bebizonyítottad, hogy tévedek. Ma Kosztocska születésnapja van, de én téged köszöntelek. Köszönöm neked a tökéletes fiunkat, a szerelmedet, az életünket. Az életemnél is jobban szeretlek. S.

Kosztya hangosan olvasta a szöveget, egyszerre egy-egy betűt ejtett ki, a szavak olyanok voltak, mint szuvas fognak a cukor. Legdrágább ajándék. A tökéletes fiunk. Soha életében nem fogja megbocsájtani magának, hogy mennyire nem sikerült kiérdemelnie ezt a dicséretet.

UMAMI

AZ USZODAI PECSONKÁS ESET utáni hetekben aztán újra megtörtént.

Aztán megint.

Konstantin szájában úgy bukkantak fel az utóízek, akár az üzenetek. Minden alkalommal más ételé. Egyre gyakrabban. Egyre intenzívebben. Hívatlanul jelentek meg, a torka mélyén kísértettek.

Ezek már nem az apjától érkeztek: mások voltak, idegenek. Nem hagyták békén.

Amikor végül Kosztyát már annyira nyugtalanította a dolog, hogy úgy döntött, szól az anyjának, bevallja, hogy érezte a pecsonka ízét, és úgy gondolja – tudja –, hogy az üzenet az apjától érkezett, azt remélte, hogy az anyja megérti, miről beszél. Hogy megnyugtatja. Valahol legbelül azt is remélte, hogy az asszony ettől valahogy életre kel, magához tér az üres szemmel maga elé meredésből, abbahagyja a sóhajtozást, okot talál rá, hogy végre kikeljen az ágyból. Egy év is eltelt már, és még mindig úgy viselte a veszteség súlyát, mint a nyakába vetett malomkövet. Talán ha Kosztyának szüksége van rá, mármint valódi segítségre van szüksége, olyasmire, amit csak az anyja tud megadni neki, akkor az asszony talán végre leveszi a válláról a terhet.

Arról nem is beszélve, hogy az anyja volt a legtökéletesebb személy a feladatra.

Vera Duhovny volt a legbabonásabb ember, akivel Kosztya életében találkozott. Voltak talizmánjai, tabui, és számtalan rögeszméje, melyek segítségével az élet rögös útjain manőverezett. Pontosan tudta, hogy tilos söpörni, mialatt egy családtag utazik, tudta, hogyan ártalmatlanítsa a szemmel verést, és hogy kést nem adunk ajándékba. Vendégeit kenyérrel és sóval köszöntötte. Szívesen fogadta a jó szellemeket, és elhárította a gonoszokat. És hogyha a szeme se rebbenne Kosztya tapasztalatainak hallatán, ha esetleg hallott már ilyesmiről, az eloszlatná a Kosztya szájában minden új ízzel megjelenő, egyre növekvő bizonytalanságot.

De ehelyett amikor Kosztya elmondta neki a dolgot, az anyja arca kővé dermedt.

Kosztya látta a szemében a félelmet, a kételkedést, a döbbenetet. Nem hitt neki.

Az asszony újra és újra megkérte, hogy mondja el. Hogy magyarázza meg.

Csak pont ez az, hogy Kosztya nem tudta megmagyarázni. Sem azt, hogy mik ezek az ízek, sem azt, hogy hogyan képes érezni őket. Sem a játszi könnyedséget, amellyel azonosította az alkotórészeiket, mintha egy receptet olvasna. És azt sem, hogy honnan tudja – mintha a terroirt érezné a nyelvén –, hogy az ízeket Holtak küldik neki.

Ehelyett újra megpróbálta elmagyarázni, hogy mi történt az uszodában. A fiúkat meg az apáikat. A pecsonkát.

Az édesanyja lassan bólintott, kétszer, majd beküldte a szobájába lefeküdni.

Aztán kihívta a mentőket.

Senki más sem hitt neki. Se a mentőorvos, aki ragaszkodott hozzá, hogy a gyereket be kell vinni pszichiátriai kivizsgálásra. Se a rágóját pukkantgató, girnyó betegfelvételis nővér. Se a Gravesend Psychiatric Center kattogó tollal jegyzetelő pszichiátere.

Két hétig egy fehér priccsen aludt, ragacsos lepedők között, a kórházi hálóing alatt mezítelenül. Zokni nélkül.

Naponta három alkalommal tablettákat kapott, névtelen fehér nyugtatókat kis papírpohárban, olyanban, amilyenbe a gyerekek ketchupot nyomnak az iskolai menzán.

Soha életében nem tudott tablettát lenyelni, öklendezve próbálkozott, úgyhogy figyelték, mialatt nyelés helyett a nyelve alatt szopogatva feloldotta őket. Krétaízű, undorítóan keserű csomókká olvadtak szét, olyan borzalommá, hogy kihányta volna, ha nem tompítják le annyira, hogy alig érez valamit.

A következő vizsgálat alkalmával, ahol az orvos egy (marhahús ízesítésű) instant tésztalevestől bűzlő irodában értékelte az állapotát, Kosztya arra jutott, hogy hazugsággal hamarabb kijut. A doktornak azt mondta, hogy igazából soha nem is érezte a pecsonka ízét. És hogy pontosan tudja, hogy az apja nem kísérti szellemként. Egyáltalán, szellemek nem is léteznek. Hogy az egészet csak azért találta ki, mert az apja halála óta az anyja nem is törődött vele, és dühös volt emiatt, és rá akart ijeszteni. És egy kicsit túl messzire ment. És sajnálja.

Vaskos elégtétel volt figyelni, ahogy a doktornő mindezt elhitte neki, ahogy elégedetten benyalta a hazugságot, megtapasztalni, hogy a fikció védelmet nyújt az igazság következményeivel szemben. Olyan volt hazudni, mint belevágni egy szaftos marhasültbe, Kosztya pedig ízlelgette, élvezettel mélyesztette a fogát minden egyes falatba.

Még akkor is maradt a kitalált valóság mellett, amikor egy újabb utóíz futott át a nyelvén, ott, abban az élettelen, személytelen orvosi rendelőben, a megfakult fényképek, művirágok és a nő szeméig soha el nem érő, megnyugtatónak szánt műmosolya társaságában.

Vastag, faszénen grillezett húspogácsa – közepesen átsült, szaftos. Leheletnyi speckó hamburgerszósz. Zsenge vajsaláta, ökörszív-paradicsom, enyhén pirított vöröshagyma. Hullámosan szeletelt csemegeuborka, kóser kapor. Pirított szezámmagos zsemle.

Ahogy megérezte az ízeket, megállt körülötte a levegő, a környező világ határai elmosódtak, a Holtak ízei valóságosabbak és elevenebbek voltak, mint bármi más a szobában.

SAVANYÚ

MÚLTAK AZ ÉVEK, Kosztya élete erjedt, savanyodott.

TIZENÖT ÉVES VOLT, hazafelé ballagott az iskolából. Vállán vastag tankönyvek súlya, a táska a csípőjébe nyomódott. A gyomra meg-megkordult, mintha ökölbe szorult volna. Üresen.

Az anyja a nyakára hágott a konyhapénznek, sőt a Kosztya által fáradságos munkával, többórányi kérvénykitöltögetés árán igényelt élelmiszerjegyeket is elcserélte a szomszéddal hat karton Virginia Slimsre. Bosszúból neki kellett volna elszívnia őket, vagy olcsón eladni a suli parkolójában, de egyrészt nem kedvelte az ízüket, másrészt semmi szüksége nem volt újabb renitens húzásokra, már így is kiközösített pária volt, kösz szépen.

A gyomra panaszosan korgott, ahogy elhaladt az orosz élelmiszerbolt előtt – micsoda kifinomult kínzás, érezni a frissen sült rizsszkij rozskenyér és a szalámi illatát –, aztán a McDonald’s mellett – uramisten, sült krumpli! –, és megállt a sarkon a lámpánál az Olympia görög étterem napellenzője alatt.

Kosztya hosszan bámult befele az ablakon, míg meg nem győződött róla, hogy telt ház van, szinte minden asztal foglalt, és a pincérnők ki-be rohangálnak a konyhából. Benyomta az ajtót, és elindult egyenesen az önkiszolgáló kávéspult irányába, ami egy asztal volt a bárpult és a mosdó között, rajta kannákban kávé, cukor, édesítőszer meg előre csomagolt kávétejszín.

A táskájába söpörte a tejszíneket, majd a cukroszacskókat és – micsoda szerencsés napja van! – egy halom egyenként becsomagolt sós krékert. Bajnokok reggelije!

Mire hazaért, olyan éhes volt, hogy az egészet beleszórta egy bögrébe, és összekutyulta az összetört krékert, a cukrot és a tejszínt, még mielőtt észrevette volna, hogy – jaj, ne! Nee! – a tejszín összetúrósodott.

Meredten bámulta a kotyvalékot, a sós kekszet pettyező fehér darabkákat és a pohár alján összegyűlt áttetsző, savanyú tejsavót.

De annyira éhes volt, hogy végül mégiscsak felfalta az egészet.

TIZENNYOLC ÉVES VOLT.

Gyakorlatilag felnőtt. Volt munkája, árufeltöltőként dolgozott egy raktárban. Volt jogsija is, bár kocsi, az nem volt hozzá. Vásárolhatott pornóújságot, bevonulhatott volna a seregbe, és aláírhatott volna lízingszerződést is, ha éppen akar. De az apja még mindig ugyanannyira hiányzott neki, mint kisgyerekkorában.

Kosztya mindig azt hitte, hogy idővel könnyebb lesz, de igazából csak másmilyenné vált. A hiányérzet elviselhetetlen fellángolásai tompa, mindenütt jelen lévő fájdalommá szelídültek, bár minden új tapasztalat – a kisebb tragédiák és a nagyobb mérföldkövek, melyeket megosztott volna az apjával – egyre keserűbbé tette, úgy érezte, mintha az apja épp most halt volna meg, vagy most haldokolna.

Amikor az osztálytársai kicsesztek vele azon a bulin, akkor is. Vagy amikor meg kellett győznie a gyerekvédelmist, hogy az anyja jól van. Vagy amikor a ballagásán végigsétált a színpadon, és az igazgató hibásan ejtette ki a nevét. Amikor először piált, amikor megkapta az első fizetését, amikor először csókolt meg egy lányt. Amikor először tört össze a szíve, először volt másnapos, amikor elutasítás érte a kollégáitól, az álláshelyekről és a kapcsolataiban, akkor is, újra meg újra.

De aznap délután, amikor arra ért haza, hogy a háziúr eladta a fejük fölül a lakást – a helyet, ahol Kosztya utoljára látta élve az apját, utoljára hallotta a hangját, utoljára ölelte meg –, hogy eladta valami új pasasnak, aki úgy megemelte a lakbért, hogy ők nem tudtak ott maradni, Kosztya sírva fakadt, szégyentelenül zokogott, bömbölt, ahogy a torkán kifért. A háziúr sajnálkozva tördelte a kezét, azt mondta, ne vegyék magukra, nincs benne semmi személyes, és azt is hozzátette, hogy Kosztya apja rendes fickó volt, a saját apjára emlékeztette. Kosztya már épp majdnem megmondta neki, hogy hova dugja fel az üres közhelyeit, amikor egyszerre halovány fuvallatot érzett, a szájában egy íz öltött testet – fagyott limoncello villa hegyével felkapart finom forgácsai kivájt citromhéjkosárkába töltve –, és érezte, bár fogalma sem volt, honnan tudja, hogy a háziúr őszintén beszél. Hogy tényleg sajnálja. Hogy valamikor ő is elvesztett valakit, és emlékszik rá, hogy mennyire fájt.

HARMINCÉVES VOLT.

Két évtized telt el apátlanul, esztendőt esztendőre meghámozva, mint egy lime gerezdjei. Most már más munkája volt – sőt valójában kettő is, mindkettő egyformán nagy szívás. Egy lepukkant lakás, benne egy apróhirdetés útján szerzett lakótárs, aki időközben a legjobb cimborája lett. Volt élete, legalábbis valami olyasmi.

De ahelyett, hogy előre tekintett volna, Konstantin gyakran kapta azon magát, hogy hátrafele néz.

Oda, arra a pillanatra, amikor tízéves, és ott vár a konyhaasztalnál.

Vagy kilenc, és a környéken sétál az esti szürkületben egy jeges nyalóka nedves fapálcikáját nyalogatva.

Vagy nyolc, fogja mindkét szülője kezét, a gyomorszorító izgalom, ahogy a magasba lendítik, karamellás pop-corn a fogába ragadva.

Hétéves, egy füves tisztáson hever, az apja erdei gombákat szed, szétnyitja a kalapjukat, hogy megmutassa neki a belsejüket.

Hatéves. Hat. Végül mindig ide jutott vissza.

Park Kijevben, ragyogó napsütés, Kosztya ölében újságpapírból hajtogatott zacskó, tele érett, puha gyümölccsel. Meggy, a héja hártyavékony, húsa piros, mint a vér.

– Cseresnya – mondta Kosztya egy szemet a szájába helyezve, a gyümölcs leve csodásan fanyarul csorgott le a torkán.

– Nyet – rázta a fejét az apja mosolyogva. – Visnya.

Két különböző fán teremnek, magyarázta. Másmilyen a gyümölcsük, a magjuk is különbözik. Az apja nagyanyjának voltak meggyfái az ukrajnai vidéki házánál, a szedett-vedett fácskák mindenfelé elpotyogtatták a gyümölcsüket, nyár elején vörösre színezték maguk alatt a földet. Konstantin soha nem találkozott az üknagyanyjával, nem is találkozhatott, hisz már régen meghalt, de ebben a zacskónyi gyümölcsben szinte érezte az öregasszonyt, minden egyes szem meggy belsejében.

– Egyszer majd – mondta az apja – elviszlek oda. Hogy lásd a falut, a régi dácsát. Hogy megkóstold a gyümölcsöt a fájáról. – A tenyerébe köpött egy tökéletesen tisztára rágott meggymagot. – Kosztocska – mondta Kosztyának. – Meggymag.

– Mint én – vigyorgott Kosztya.

– Mint te – helyeselt az apja. – Az én kis meggymagocskám. Mennyi reménység és lehetőség egy ilyen aprócska dologban.

DE A MÚLT, AMIT az apja ígért neki, már odalett.

A jövője meg megsavanyodott, a lehetőségei megalvadtak.

Kosztya őrizte a titkát, az utóízeket a jelentéktelen jelenben. Egy semmitmondó, elátkozott taposómalomban. És ez egy darabig még így is marad.

De nem örökre.

MÁSODIK RÉSZ
GYOMORKESERŰ & HŐ

De amikor a régmúltból többé már semmi se marad,
az élőlények halála után, a dolgok pusztulása után
egyedül az íz és illat élnek még tovább sokáig…
mintha csak lelkek volnának, amelyek idézik…

Marcel Proust
Az eltűnt idő nyomában I., Swann
(Gyergyai Albert fordítása)

APERITIF

Konstantin Duhovny kulináris élményséta

RENDBEN, FIGYELMET KÉREK! Mindenki hall engem? Mindenki lát?

Először is egy kis mikrofonpróba. Ha a Konstantin Duhovny Kulináris élménysétára jöttek, akkor jó helyen vannak. Van valaki, aki eltévedt esetleg?

....

Nem, ez nem az. Az a Food & Spirits, lejjebb az utcában. Ha sietnek, még odaérnek.

....

Mindenki más jó helyen van? Utolsó esély a lelépésre, szoros a program.

Akkor vágjunk is bele!

Az én nevem Frankie, de hallgatok a Koshra, a Shaunra, Shaunessyre, Keyre, Shyra, na meg persze arra is, hogy Magas, Sötét, Helyes Srác – látom önöket, hölgyeim! –, és ma este én leszek az idegenvezetőjük. Ahogy a program nevéből sejteni lehet, ez az egész dolog Mr. Konstantin Duhovny konyhaművészetéről szól, ő egyébként az anyukájának csak Kosztya, a barátainak Bones, röviden meg csak KD.

Na már most, ha önök itt vannak ezen a kis sétán, akkor felteszem, tudnak egyet s mást arról, mire képes az emberünk által készített étel, és epedve várják, hogy kipróbálhassák, hogy a saját szemükkel lássák, igazak-e a pletykák. Nos, annyit már most mondhatok: amit beszélnek, az csak a jéghegy csúcsa.

Bones igazi nagyágyú – jóllakatja a testet és a lelket! –, és mi most együtt bejárjuk múltja helyszíneit, a nyomában lépdelünk, felgöngyölítjük séffé válásának történetét, mielőtt a fináléban részt veszünk vadonatúj belvárosi éttermének megnyitóján, ahová le-he-tet-len-ség helyet foglalni. Kivéve, ha velem vannak.

Nos, mivel valamikor jómagam is a vendéglátásban dolgoztam – és nem felszolgálóként, hanem bizony a konyhában, a tűz közelében, hogy úgy mondjam, szóval tőlem abszolút első kézből fogják hallani, hogy hogyan is mennek a dolgok a tűzhely mellett. Az az igazság, hogy Bones saját helyén, a Hell’s Kitchen vacsoraklubban is kisegítettem – nemsokára oda is eljutunk –, ami annyit jelent, hogy maguk olyan sztorikat fognak hallani, amelyek egyetlen másik kulináris séta kínálatában sem szerepelnek.

Most már alig egytömbnyire vagyunk a… Valaki kitalálta esetleg, hogy hova tartunk?

....

Szuper! Ahogy mondja, kislány! Valaki, úgy látszik, alaposan felkészült.

A többieknek egy kis történelmi gyorstalpaló. A Library of Spirits 2002-ben nyílt meg, eredetileg mixeriskolának indult, hogy bárpultosokat képezzenek a város legjobb ivóhelyeire.

Aprócska kis hely, hat, talán hét bárszék, zugkocsma, mert engedélye, az nincs, úgyhogy kérem, csak halkan, ne verjük fel a szomszédokat! Itt, ezen a kis indie könyvesbolton keresztül jut be az ember. A bolt hátsó részében van egy olyan trükkös kis polc, ami valójában rejtekajtó; meglátjuk, kitalálják-e, melyik könyvet kell kihúzni, hogy kinyíljon.

Nos, az emberünk csak 2016-ban került a Librarybe, és akkor sem koktélt rázni vagy kevergetni. Hátul mosogatott szép csendben, egészen addig az estéig, amikor is bekevert egy koktélt, ami mindent megváltoztatott.

Készen állnak? Izgulnak? Akkor hajrá, vágjunk bele!

MONDVACSINÁLT PROBLÉMÁK

A KÖNYVESBOLT NEVE Bibliomecca, a könyv meg a Fantasmagoriana, ou Recueil d’histoires d’apparitions de spectres, revenants, fantômes, etc. Régi könyv, francia és rémisztő, így elég szembetűnő a polcon a csupa színes borítójú, kortárs amerikai szépirodalom között. Ha ehhez még hozzávesszük a megtört könyvgerincet, a tetejét fedő vastag porréteget és a tényt, hogy durván tíz centivel túllóg a polc szélén, kész csoda, hogy nem többen esnek be véletlenül a Library of Spiritsbe.

Mondjuk, a New York-iak néha megdöbbentően rövidlátóak tudnak lenni.

A seggfej hétvégi menedzser, Kevin egyszer azt mondta Konstantinnak, hogy Mary Shelley elég nagyvonalúan kölcsönzött a Fantasmagorianából a Frankenstein írása közben, de példákkal nem támasztotta alá ezt az állítását. Kosztyát nem érdekelte a szépirodalom, a kísértethistóriákhoz meg egyébként se volt gyomra. Az elmúlt évek alatt épp elég szellemkaját kóstolt, hogy arra a meggyőződésre jusson, hogy a kísértethistóriáknak a világon semmi közük a valódi kísértetekhez. Ezen történetek írói teljesen nyilvánvalóan soha nem álltak kapcsolatban szellemekkel, mert ha nem így lenne, akkor nem csináltak volna a szellemekből hátborzongató kísérteteket, akik azért térnek vissza a Túlvilágról, hogy ámokfutva rémisztgessék a népeket. Ez nettó baromság. Azok a szellemek, akikkel ő találkozott (már ha lehet ezt a dolgot találkozásnak nevezni), szelídnek tűntek, sőt mi több, egyenesen szentimentálisnak.

Legalábbis Kosztya ilyen következtetéseket vont le a szájában megjelenő ízekből: mákos pirog rumban áztatott mazsolával, rajta egy kanál lágyan olvadó vaníliafagylalt, egy kortynyi híg feketeribizli-tea. Ez április végén volt, miközben egy ravatalozó mellett sétált el Sheepshead Bayben.

Vastag tésztájú, chicagói stílusú pizza, ropogós, réteges, akár egy croissant, pepperoni- és ananászfeltét, olyan csípős, hogy lángra kap a szájpadlás. Két hete az észak felé haladó metrón, a Times Square-t épp elhagyva.

Sertéshúsos gombóc, mirelit wontonok hűtőhidegen fogyasztva, leheletnyi metélőhagyma, rizsecet, csipetnyi fűszeres mustár. Aznap reggel a Holland Tunnelben a dugóba ragadva, úton Ványa bácsihoz (aki nem az igazi nagybátyja) egy rekesz olcsó vodkával.

Ezek nem úgy tűntek, mint vérszomjas démonok ízélményei. Kosztyát nosztalgikus érzésekkel töltötték el. Talán éhesek, mert a Túlvilágon az éttermek kínálata nem üti meg a mértéket. Vagy egyszerűen csak úgy kommunikálnak, ahogy tudnak, és ebben az esetben a vevőkészülék pont az ő nyelve. Kosztya azt kívánta, bárcsak volna rá mód, hogy megkérdezze őket, hogy kiderítse, mit akarnak tőle ezekkel az állandóan ráerőltetett ízekkel, de olyan rövidek voltak ezek a pillanatok, az ízélmények oly hamar elillantak, hogy sokszor még fel se fogta, mi az, amit a szájában érez, mire a zamat már nyom nélkül tovatűnt.

Az esetek többségében tipikus ízekkel volt dolga – nem is gondolná az ember, milyen sok halott vágyik egy egyszerű szendvics valamilyen változatára –, néha azonban villámcsapásszerűen érték kulináris benyomások olyan konyhákból, amelyekről Kosztya azt se tudta, hogy léteznek, olyan fűszerekkel, melyeket el sem tudott képzelni. De még a legobskúrusabb ízek is valahogyan kibontakoztak előtte, egyfajta metafizikai-földöntúli-idegrendszeri csodaként megsejtette az alkotórészeit mindennek, amit ízlelt.

Mint a sambal oelekkel pácolt csirkeszárny, ami megkapargatta a torkát egy este, amikor a Citi Bike-nál átvágott a Bryant Parkon.

Vagy a forró, bódító rasz al-hánúttal fűszerezett marhatazsin, amit akkor ízlelt, amikor a hónap harmadik napján átadta a lakbércsekket a mogorva háziúrnak.

Vagy a száját összerántó amcsur a kati tekercsben, ami a sürgősségin látogatott el hozzá, miközben a Streptococcus-gyorsteszt eredményére várt (negatív lett).

Egyszerűen tudta ezeknek a fűszereknek a nevét, bár fogalma sem volt, honnan. Korábban soha nem kóstolta őket, étlapon sem találkozott velük; de most egyszerűen ott voltak, azonosítva, az utóízek kísérőiként, tudata határvidékein rotyogó alkotórészekként, melyek mind arra vártak, hogy előhívják őket. Fortyogó válaszok egy kérdésre.

Csak sajnos az nem a jó kérdés volt.

Rendben, persze, jó érzés volt tudni, hogy minek az ízét érzi, de sokkal inkább szerette volna tudni, hogy ki és miért küldte a zamatot. Hogy mégis mit kéne kezdenie vele. Enélkül az egész nem volt több, mint egy különös, abnormális furcsaság, melyet lassan két évtizede igyekszik eltitkolni az emberek elől, akik, mihelyt megneszelik az ő kis képességét, szinte biztosan ragaszkodnak hozzá, hogy kezeltesse magát (a saját anyját is beleértve).

Nem mintha egy intézmény – vagy akár a durva benyugtatózás – gátat vethetett volna az utóízek érkezésének. Néha elég volt, ha megütötte a fülét valamilyen, Holtakkal kapcsolatos félmondat. Vagy ha áhítatos hangon emlegettek egy elhunyt személyt a késő esti híradóban. Vagy véletlenül elkapta két gyászoló beszélgetésének részletét séta közben. És tessék, máris érkezett: az üzenet a túloldalról már ki is bomlott a nyelvén. Máskor nem is volt szükség ösztönzésre, mint aznap reggel: araszolás a dugóban, a mögötte haladó idióta a dudáját nyomja, a rádióból üvölt a Nirvana, és – voilà! – sertéshúsos gombóc, a derült égből.

Kosztya azóta sem tudta kiverni a fejéből. Finom volt. De komolyan, tényleg finom. Az a fajta dolog, amit szívesen kóstolt volna újra. Három kerületen át a töltelékre gondolt – volt benne egy leheletnyi édes íz –, miközben a zugpiát fuvarozta. Az járt az eszében, hogy vajon ki ehette hidegen az átázott tésztájú wonton-gombócokat, miközben leparkolta a furgont Ványa bácsi boltja előtt Jersey Cityben. (Ványa Élelmiszerboltja: Ízletes ételek és finom italok 1992 óta. Kizárólag készpénzes vásárlás!) Elmerengett a hoisin mártáson és a rizseceten, ahogy az elővárosi vasúttal visszautazott Manhattanbe, miközben átverekedte magát a Times Square-t ellepő turistahordákon, majd felmászott a lépcsőn a Hell’s Kitchenben fekvő parányi lakásáig. Eltöprengett a helyzet hétköznapi banalitásán – kocsik, autódudák, közlekedés – és az őrült varázslaton – kísértetek, igazi, kibaszott kísértetek –, miközben zuhanyozott, átöltözött, és már ment is dolgozni az éjszakai műszakba, mosogatni a Library of Spiritsbe.

És akkor is ez járt a fejében, miközben épp egy újabb poharat törölt szárazra. Tucatnyi vizes, frissen elmosott pohár sorakozott előtte a féltve óvott antik tölgyfa pulton. Ajaj, még a végén nyomot hagynak.

Kosztya fogott egy újabb poharat, és elégedetten elmosolyodott.

Nem lett volna szabad elöl lennie a pultnál, és ezt szívesen dörgölte Kevin orra alá, akit röhejesen könnyű volt utálni. Kevin azt akarta, hogy Kosztya a pecsétes pólóiban maradjon szépen hátul, ahol nem zavarja az előkelő gentlemen’s club vibe-ot, amit Kevin gondosan megkomponált egészen az önelégült papírszalvétáig (Bravó, öregfiú!, Edvárd-kori betűkkel, az irónia leghalványabb szándéka nélkül). Amikor Kosztya sérelmezte, hogy várnia kell, míg a bárpultosnak akad egy kis ideje, hogy hátravigye neki a használt poharakat (ami néha csak a műszakjának a legvégén történt meg), Kevin szélesen elmosolyodott, és azt felelte, hogy boldogan kiengedné előre, ha Kosztya normálisan nézne ki, ami Kevin világában azt jelentette, hogy többet költene egy méretre szabott ingre, mint amennyit Kosztya egy egész hét alatt keresett. Kevin egy igazi, hamisítatlan New York-i szarcsimbók volt.

Duncan, a kedd esti mixer hiába nézett úgy ki, mint egy belvárosi hipszter karikatúrája – méretre szabott mellény, ír akcentus, makulátlanul nyírt szakáll –, emiatt olyan fickó benyomását is keltette, mint akire az ember rábízhatja a huszonnégy dolláros koktélja kikeverését. De Duncan lelépett, amikor a barátnőjének elfolyt a magzatvize, így Kosztyát előléptették a bárpulthoz – Kosztyát, aki Duncannel ellentétben úgy festett, mint akire csak valami olyasféle kotyvalékot bízhat az ember, amit egy ötvenért venne egy kikötői automatából, és valószínűleg még a visszajárót is megtartja.

Ez nem volt mindig így.

Nem mintha valaha is jóképűnek lehetett volna nevezni, de régebben azért képes volt legalább megközelíteni az elfogadható kinézetet. Volt egy egészen jó alap (kisfiús arc, csillogó szem, egészséges fogsor, sötét haj), amit még a múltból örökölt, és mindig úgy érezte (bár tenni nem tett érte semmit), hogy ha sikerülne megszabadulnia attól a kis hájtól a tokáján meg a dereka körül (miután húsz éven keresztül evésbe fojtotta a bánatát), egy tízes skálán erős hatosnak is elmenne (félhomályban akár hetesnek).

De az utóbbi hónapok durván alakultak, olyan durván, hogy Kosztya most tényleg nem volt szalonképes: a barátnője kirúgta (megint), depressziós volt (állandóan), ápolatlan, motiválatlan és komolyan boldogtalan, úgyhogy a túlsúlya volt a legkisebb probléma. A ruhatára (lásd a pólót, amit most viselt: takonyszínű, mellkasán Ványa bácsi bizniszének sarlókalapácsos felespoharával) megszenvedte a szakítást legutóbbi exével, Alexisszel. Sörön és burgeren hizlalt teste régebben sem bírta a párás manhattani nyarakat, de mióta felhagyott a mozgással (ez egybeesett Alexis távozásával: a lány önkényesen magával vitte a közös kutyájukat, Freddie Mercuryt, akinek a sétáltatása jelentette Kosztya összes testedzését), azóta teljesen fellázadt. Most éppen sötét verítékfoltok terjedtek lefelé a hónaljából, melyekkel a legeslegizzadásgátlóbb dezodor sem lett volna képes megküzdeni.

Ha Kevin itt lett volna, azon nyomban meggyilkolja Konstantint, megfojtja a mosogatóronggyal. De Kevin ebben a pillanatban valószínűleg éppen csíkokat szívott fel valakinek a bikinialsójáról Hamptonsban, úgyhogy bassza meg Kevin, és basszák meg a szabályai. Kosztya csak azért is a bárpulton fogja eltörölgetni a poharakat, hadd lássa bárki, akinek van képe öt perccel zárás előtt beesni a Librarybe, és koktélt rendelni, fuck you very much.

ODAKINT, A BÁR ELŐTT, a Bibliomecca bugyraiban egy férfi járkált fel és alá a Fantasmagoriana gerincét méregetve. Négy és félszer haladt el a polc előtt, mire végül engedett bizsergő ujjainak, és kihúzta a könyvet. Miközben figyelte, hogy a könyvespolc lassan elfordul a faltól, és feltárul az old money, az előjogok és a scotch – vagy ez valójában mind egy és ugyanaz? – illatát árasztó, homályos lépcsőlejárat, megkönnyebbülés hullámzott át rajta.

Vagy fél tucat embernek megígérte, hogy nem fog inni ma este, és akkor tényleg úgy is gondolta, de most már nem gondolja így. Különben is tudniuk kellett, győzködte magát, hogy nem fogja tartani a szavát, ebben a dologban nem. Az évfordulón nem. Úgyhogy itt állt, háromszázöt napja józanul, pár perccel éjfél előtt, és lefelé botorkált a Library of Spirits lépcsőjén. Vagy csak háromszáznégy?

Tök mindegy. Reggel úgyis újra kell kezdenie a számolást. Már ha felébred egyáltalán.

AMIKOR KONSTANTIN MEGHALLOTTA a polc kattanását, felkapta a fejét a koktélospohárról, melyet éppen törölgetett, és nem hitt a fülének.

Az alatt a hat hónap alatt, mióta itt dolgozik, senki, egyetlen ember sem jött fél tizenkettő után. Ez egyfajta íratlan szabály volt. Egy zugkocsma nem olyan, mint a lepukkant csehó vagy a koleszos ivóhely, ahová az ember beugrik egy kupica Fireballra útközben a fodrásza Uber-sofőrjének a házibulijára menet. Egy zugkocsma meghitt, bensőséges hely, egetverő árakkal és kóstolgatásra, ízlelgetésre való koktélokkal. Alig várta, hogy megpillantsa, miféle alak – pénz nem számít, nyilván – esik be öt perccel zárás előtt, hogy harminc dollárt adjon egy italért, amelyet megkóstolni is alig lesz ideje. Úgyhogy képzelhetik Kosztya meglepetését, amikor meglátta a lépcsőn lefelé jövő figurát, aki – lehetséges ez egyáltalán? – még nála is durvábban nézett ki.

A pasas csontsovány volt. Magas. Baseballsapkája alól pislogó, mosogatóvíz-színű szemekkel és hatalmas, széles Steven Tyler-szájjal.

– Ööö… cső – mondta.

– Cső.

Egy másodpercbe is beletelt, mire Konstantin magához tért a meglepetésből.

– Úgy értem, jó estét, helló! Isten hozott a Library of Spiritsben.

Steven Tyler elveszett ikertestvére bizonytalanul pislantott rá.

– Még nyitva vagy? – biccentett a pulton sorakozó poharak felé.

– Ja. Még… – Kosztya rápillantott az órájára – mintegy három percig.

– Az jó. – A pasas előhúzott egy bárszéket a pult alól, rátelepedett, és közben egyszer, jó hangosan felszipogott. Kosztya remélte, hogy nem helyezi magát kényelembe; neki még aludnia kellett volna a nappali, kiszállítós melója előtt, semmi szüksége nem volt túlórázásra, csak mert ez a drága lélek még egy kis itókára vágyik lefekvés előtt. – Ööö… kaphatnék egy Manhattant?

Na tessék.

– Ööö… Szóval az van, hogy igazából nem én vagyok a pultos. Neki el kellett mennie. Családi ügy. Én csak a mosogató vagyok.

– De azért egy italt tudsz keverni, nem?

Volt a fickó hangjában egyfajta enyhe kétségbeesés.

– Úgy értem, hivatalosan nincs mixerengedélyem…

– Az engem nem érdekel.

– És lehet, hogy nem is lenne finom…

– Vállalom a kockázatot! Csak lepjél meg! Bármivel, amit könnyű összedobni.

– Oké… De figyelmeztetlek, hogy attól még teljes árat kell felszámítanom.

Steven Tyler hatalmas szájának sarka megrándult. Mereven bámulta Kosztya kezét, a koktélospoharat, amelyet az a levegőben tartva polírozott – mintha telepatikus úton akarta volna kényszeríteni őket, hogy a piakészítés felé mozduljanak.

– Minden oké, öreg? Úgy tűnsz, mintha…

– Csak csinálj nekem egy kurva italt! – kiáltotta a fickó hirtelen, a pillantását eszeveszetten kapkodva ide-oda.

– Nyugi, oké? Én csak…

– Most. Most! Mielőtt kibaszottul bezár a kibaszott bárod, és én kibaszottul nem tudok inni a szegény, gyönyörű, halott feleségem emlékére!

Azt ezt követő csendben mintha minden meleg levegő egy szempillantás alatt elszivárgott volna a helyiségből. Porszemek táncoltak közöttük lassan a levegőben, ahogy Kosztya és ez a szomorú, fura, vastag ajkú férfi egymást bámulták a pult fölött lángoló tekintettel: akár a puskapor abban a hosszú, néma pillanatban, mielőtt minden felrobbant.

Steven Tyler felkapott egyet a Kosztya előtt sorba állított nedves poharak közül, és földhöz vágta. Aztán még egyet és még egyet, az üvegszilánkok villámfényként villództak. Kosztya előrelendült, hogy megállítsa, de egyszerre ismerős fuvallatot érzett a torkában, egy utóíz érkezését. Olyan hirtelen történt, olyan egyértelműen – mintha az íz ugyanolyan kétségbeesetten akarta volna felhívni magára a figyelmet, mint ahogyan a fickó akart hozzájutni egy italhoz –, hogy Kosztya kővé dermedve koncentrált.

Valami koktél.

Enyhe pezsgés, alig érezhető, pikáns utóíz. Pezsgő? Vagy nem is. Szárazabb. Cava. Plusz gin. Citromlé. Inkább édes, mint savanyú. Talán Meyers. És valami virágos. Bodza és… és levendula? Mentával? Nem, mégsem. Valami, aminek olyan az íze, mint az az illatmécses, amit az exe folyton égetett. Pacsuli Álom. Igen, pacsuli. Azt meg is lehet enni? Csöppnyi szirup is van benne, sűrű, egyszerre édes és fanyar. Cseresznye. Likőrös koktélcseresznye.

Szinte előre eltervezettnek tűnt, hogy pont itt vannak, egy mindenféle bizarr tinktúrával és itallal telezsúfolt bárban, amikor valaki – nyilván a fickó halott felesége – átküld neki egy bizarr koktélt, ami pontosan ilyen tinktúrákból és italokból áll össze.

Kosztya érezte ujjaiban a bizsergést. Még soha nem próbálta elkészíteni az ételeket, amelyeknek érezte az ízét. Egyrészt hiába volt evőbajnok, ő maga ritkán főzött, másrészt ez is olyasféle tabunak tűnt, mint mondjuk Bloody Mary szellemét megidézni a nevét kántálva a tükör előtt holdfénynél. De ez az utóíz – ez az ital, itt, ezen a helyen – egyszerre volt provokáció és italáldozat. Merész kihívás.

Steven Tyler közben ripityára tört egy újabb poharat.

– Állj! Hagyd abba! – nyüszítette Kosztya, ahogy a pasas felemelte a kezét, hogy porrá zúzzon még egy koktélospoharat. – Szerette a Cavát, ugye? A feleséged – tette hozzá.

A fickó olyan lassan tette le a poharat, hogy úgy látszott, mintha sose érne vissza a helyére.

– Ezt meg honnan tudod? – kérdezte, és hatalmas száját vékony, fehér vonallá szorította össze.

– Keverek neked valamit – felelte erre Kosztya. – Foglalj helyet!

A háta mögött levő, kivilágított polcok felé fordult, és kiválasztott néhány befőttesüveget és üvegfiolát. Elővette a jeget és a shakert. A féldecis mércét. Egy poharat. Egy palack Bombayt, de aztán jobban utánagondolt, az ajkát cuppogtatta, pedig az utóíz a szájában már rég nem volt sehol, és inkább a Hendrick’s mellett döntött. A bárpult mögötti borhűtőben volt egy palack bontott Cava, ami – Kosztya belekóstolt – pont megfelelt.

– Aszontad, nem vagy mixer.

– Improvizálok – felelte Kosztya.

Bár ez nem volt teljesen igaz. Valami – valaki – vezette a kezét közben. Mindig is képes volt felismerni a hozzávalókat, de most valaki mintha megvilágította volna számára az imént a torkában érzett íz elhalványult emlékeit, megmutatta volna, hogy mit kezdjen velük, sorra, lépésenként. Egymásra rétegezte a koktél alkotórészeit, összekotyvasztotta az italt a nemrég a szájában táncoló zamatokból: a pohár aljára dobta a koktélcseresznyét és fél kávéskanálnyit a levéből, a Cava és a gin ment a shakerbe egy csepp pacsuliolajjal, egy löttyintésnyi St-Germainnel és egy pipettányi Meyer citromdzsemmel együtt. Jeget adott hozzá, és összerázta, mintha ő lenne James Bond.

– Egy whisky-diétás kóla is megfelelt volna.

– Pofa be! – csattant fel Kosztya, és koncentrálni próbált.

Magas, tejüveg koktélospohárba töltötte az italt, és egy szívószál segítségével megkóstolta. Majdnem jó. Felcsippentett egy kis sót a bárpult mögötti sótartóból, és rászórta a tetejére. Meg se kellett kóstolnia újra. A gyomra megremegett, mintha csak átugrotta volna az akadályt, és ő egyszerűen tudta, hogy kész.

Áttolta a poharat a pulton.

Steven Tyler lassan, remegő kézzel az ajkához emelte, és behunyta a szemét.

– Ezt hogy hívják? – kérdezte.

Kosztya egy pillanatig gondolkodott.

– Savanyú Lidérc – vágta rá.

*

CHARLIE KATZOWSKY – AKI igazából nem is állt rokonságban Steven Tylerrel – még mindig csukott szemmel ízlelgette az első korty alkoholos italt csaknem egy év után. Eközben könny csorgott a szeméből, két egyenes vonalban az álla felé. Nem az alkohol miatt – bár a tilalom megszűnésével a teste mintha súlytalanná vált volna, elolvadt benne a feszültség –, hanem magától az italtól, az ízétől, a zamatoktól, a mélységektől és magasságoktól. Nem sok reményt fűzött hozzá, hogy ez a csóka képes lesz pár ujjnyi whiskyn kívül bármivel is meglepni őt, de ez az ital – ez maga volt a költészet.

Olyan íze volt, mint Anna utolsó esztendejének: kezdetben ragyogó, élettel teli, aztán bonyolult, barázdált, komoly és földes és sós-könnyes, aztán a legvégén keserű és undorító, epeízű; bármilyen fűszert rakott bele a manus, annak pontosan olyan szaga volt, mint Anna kórtermének, amikor igazán rosszra fordultak a dolgok, amikor nem reagált a kezelésekre, és a látogatók virágcsokrai mind egyszerre indultak hervadásnak, a levegő pedig megtelt a vízben rothadó virágszárak fojtogató szagával, borzalmasan büdös volt. Ismét belekortyolt, és egyszerre újra együtt volt a feleségével, az asszony élt, mosolygott, az a kis rés a fogai között, az a gyöngyöző kacagás, a rövidre vágott haján a fényfoltok, ahogy Charlie ölében nyugtatja a fejét a parkban, alattuk harmattól nedves a pokróc, és ő hangosan felolvas valamit, egy kritikát a New Yorkerből, de akkor… ne! A só! Ahogy mindketten zokognak, amikor Anna elbúcsúzott, a hervadt koszorúk a ravatalozó előterében, a virágok szirmai összekunkorodnak, miközben ő könnyezik. Épp harmadszor is belekortyolt az italba, amikor meghallotta, hogy a slampos álpultos felkiált – Azt a kurva szentségit! –, és pont időben nyitotta ki a szemét, hogy lássa, amikor megtörténik.

Anna testet öltött a bárpult végénél.

Milliónyi ragyogó fénypontként érkezett, mindegyik felvillant, kihunyt, majd újra felizzott, mint egy sereg atomi méretű szentjánosbogár. A haja és a mosolygó arca kísérteties zöldben ragyogott, pontosan olyan volt, mint a legvégén – sovány, sápadt, felkészült a halálra –, csak éppen teljesen áttetsző, olyan átlátszó, hogy Anna arcán keresztül láthatta a mosogatófiú hüledező képét, a sorban álló likőröspalackokat, kivonatokat és szirupokat pedig ott, ahol Anna nyaka, válla és mellkasa éppen testet öltött. Anna a bárpult tetején ült, nevetett – bárcsak konzerválni lehetne valahogy ezt a hangot –, hosszú, karcsú lábát lógázta, és amikor belerúgott Charlie térdébe, ő meglepetten felugrott, pedig a nő lábfeje egyenesen áthatolt rajta.

Charlie lenézett a Savanyú Lidércre, aztán Anna vékony karján keresztül az önjelölt bármixerre, aki rémülten araszolt hátra a konyha felé.

– Hé! – kiáltott oda neki. – Ebbe meg mit raktál?

De a gyáva nyúl kihátrált a lengőajtón, és eltűnt.

– Helló, lúzer! – szólalt meg Anna, és az ismerős, fátyolos hang, amiért bármit megadott volna, hogy még egyszer hallhassa, felszakított valamit a mellkasában.

Kinyitotta a száját, de nem jött ki rajta hang.

A nő odahajolt felé, és a fülébe súgta:

– Most az jön, hogy te azt mondod: „Helló, ribi!”

*

A LIBRARY RAKTÁRÁNAK SZENTÉLYÉBEN Konstantin megpróbálta visszagyömöszölni a szívét a torkán keresztül a helyére. Egy szellemnő ül a bárpulton. Egy szellemnő a bárpulton. Egy női szellem. A bárpulton.

A francba.

Néhányszor nagy levegőt vett, majd lehajtott egy korty Tito’s vodkát egyenesen az üvegből.

Oké. Oké, oké.

Bekevert egy italt. És ez az ital visszahozott valakit a halálból. Csak semmi pánik. Nincs itt semmi látnivaló.

Nem. Nagy. Ügy.

Ivott még egy kortyot.

A sors valamely bizarr szeszélye folytán, akár egy ócska ponyvaregényben, valahogy sikerült kinyitnia egy portált, olyan Hatodik érzék-stílusban, csak épp a hülye színkódolás nélkül. Szóval egész idő alatt, annyi éven át erre vártak volna a szellemek? Egy kicseszett bájcsevegésre?

Kosztya felállt egy sámlira, és kilesett a lengőajtó maszatos ablakán. Ott volt a nő, világított, mint egy tűzijáték, gesztikulált, szikrákat szórt. Kicsit beljebb lökte az ajtót, hogy hallja, mi folyik odabent.

Vitatkoztak. Celebekről.

– …hogy őszinte legyek, azért én arra számítottam, hogy mostanra jobban hasonlítasz Bradley Cooperre.

– Hát mit mondjak, hihetetlen vagy! Mintha legalábbis te meg Zoë Kravitzként tértél volna vissza!

– Ne már! Még mindig bele vagy esve? De ugye, tudod, hogy semmi esélyed?

A férfi elvigyorodott.

– Csesződj meg!

– Szívesen megtenném, bébi, de sajnos nem vagyok a szó hagyományos értelmében megtestesülve. Bár szerintem elképzelhető, hogy mi ketten… – hirtelen remegni kezdett, tündöklő képmása elaludt, majd fel-felvillant, mintha hibás lenne az érintkezés.

– Anna? – hördült fel Charlie, ahogy a nő eltűnt szem elől. – Anna! Nee!

Kiabált, előrenyújtott kézzel próbálta megragadni a nő kezét, de csak a levegőt markolta.

– Ne-ne-neee! Gyere vissza!

– Igyál! – utasította Anna hangja testetlenül valahonnan az éterből.

Charlie a pohara után tapogatózott – közben ügyetlenül kilötyögtette az ital felét –, és nagyot kortyolt a koktélból.

Egy pillanat múlva Anna újra ott volt, és kísérteties zöldben ragyogott, mint egy smaragdvárosi mozimatiné.

– Bocsi! – lihegte. – Folyamatosan innod kell. Annak az italnak az íze: azt hiszem, az tart itt engem.

A férfi hitetlenkedve ráncolta a homlokát.

– Most komolyan? Ez?

– Nem emlékszel? – nézett rá jelentőségteljes pillantással Anna. – Santorinira. Arra a helyre, a hajókkal, tudod.

Charlie szeme felcsillant.

– Ó. Ó! Tényleg? Az volt ez?

– Még a díszítés is stimmel.

– Jó kis este volt.

– A legjobb.

Valami átsuhant a levegőben kettőjük között, egyszerre volt lélegzetelállítóan örömteli és kétségbeejtően szomorú.

– Oké. Akkor megismételjük. – (Odakint a backstage-ben Kosztya buzgón bólogatott. Ja. Kijátsszuk a rendszert.) – A srác csak elbújt a konyhában, látom, hogy leske…

De az asszony a fejét rázta.

– Attól félek, ez csak egy egyszeri alkalom.

– Hogyhogy? Miért?

– Csak van egy ilyen érzésem. Hogy ez a hattyúdal. Az utolsó meghajlás.

– Ezt most nem értem.

Anna a férje poharára sandított.

– Mindegy. Nincs sok időnk.

– Mire?

– Békét kötni.

A férfi elsápadt.

– Békét? Ó, te jó ég, Anna… Kísértened kellett? Egész eddig? Kurvára tudtam, hogy nem a Belt Parkwayen kellett volna szétszórnunk a hamvaidat!

A nő a fejét rázta.

– Ó, drágám! – mondta kedvesen. – Én már rég megbékéltem a halálommal. Temiattad jöttem vissza. Mert ha nem tettem volna, bevetted volna azokat a zsebedben hordott tablettákat. Mert te még mindig nem tudsz elengedni, és ez tönkreteszi az életedet.

Charlie elpirult.

– Igazából nem is akartam bevenni őket.

– Dehogynem. És ha megtetted volna… Ó, Charlie! Annyi mindenről lemaradnál, ami még rád vár! Egy csomó jó dologról. Eszméletlen jókról. Amelyekért érdemes itt maradnod.

A férfi szaporán pislogott, a könnyeivel küszködött.

– Milyen dolgokról?

Anna rámosolygott.

– Itt kell maradnod ahhoz, hogy kiderüljön.

– Utálok várni.

– Tudom. Ha az életed múlna rajta, akkor se volnál képes türelemmel lenni. Ezért jöttem vissza. – Felkacagott, de ahogy pislogott, olvadt gyémántok záporoztak le az arcán, gyönyörű könnycseppek. – Hogy megparancsoljam neked, hogy élj. Hogy hagyj elmenni. Mert ha megteszed, továbbléphetsz. És én is.

A nő fénye ismét elhalványult, mint egy kialvóban lévő villanykörte, mire Charlie felkapta a poharát, és aprót kortyolt az italból. Konstantin figyelte, ahogy a nyeléssel tökéletes szinkronban a nő bőre újra felfénylik. Anna nyugtalanul sandított Charlie csaknem üres koktélospoharára, és hadarni kezdett.

– Kérlek! Ezt muszáj elmondanom. Amit a végén mondtam neked, hogy soha nem szerettem senki mást, és hogy tőled is ezt várom… nagyon önző dolog volt. Kegyetlenség. Rossz helyen voltam, és azt hittem, hogy miután elmentem, rájössz majd; azt reméltem, ismersz engem annyira, hogy tudni fogod, hogy nem gondolom komolyan. Hogy én azt akarom, hogy boldog légy. – Odanyúlt a férfi kezéért, de az ujjai egyenesen áthatoltak rajta. – De azóta eltelt jó pár év, és még csak meg sem próbáltál megismerkedni senkivel. És tudom, hogy én vagyok az oka. Érzem, ahogy kapaszkodsz, mintha egymáshoz lennénk láncolva. És hiába vagy még mindig fiatal, ha nem engedsz el, fiatalon és egyedül fogsz meghalni. Vagy még rosszabb: öregen és egyedül, miután leéltél egy nyomorúságos, üres életet.

A férfi hosszan nézte az asszonyt, és valami kristályfinoman összetört benne.

– Rohadtul hiányzol.

– Te is nekem.

Charlie lebámult a pohár aljára.

– Nem akarlak elengedni.

– Tudom – sóhajtott Anna, és a sóhaján azt lehetett érezni, hogy tényleg tudja. – De az, hogy elengedsz, nem jelenti, hogy elfelejtesz. Csak annyit jelent, hogy nem hagyod, hogy az emlékek fájjanak.

– Ez olyan egészségesen hangzik. Utálom.

– Emlékszel arra a zöld italra? A biokajás helyen?

Charlie elvigyorodott, arcán átsuhant a régi emlék.

– Az undi kelkáposztaturmix.

– Az undi kelkáposztaturmix – hagyta helyben Anna.

– De én…

– Semmi de!

Egymásra mosolyogtak, és valami kimondhatatlan dolog történt közöttük, miközben a nő ragyogása megint elhalványult, és a férfi újabb kortyot ivott az értékes nedűből.

Kosztya az ajtón túlról nézte őket, a szíve összeszorult. Persze, émelyítően csöpögős volt az egész, és különben se ismerte őket, de akkor is. Ahogy a fickó bámulta a nőt, hiába volt Anna halott, nem tehetett róla, de megsajnálta. Sóvár, soha ki nem elégíthető szerelem volt ez.

– Itt az idő – súgta Anna.

– Nem tudom, hogyan csináljam – súgta vissza Charlie.

– Egyszerűen csak élj. Mintha itt se lennék. Semmivel, amit teszel, nem tudsz megbántani. Csak engedj el – mondta Anna, és felé nyújtotta ragyogó, jádezöld kezét, hogy megsimítsa az arcát.

Charlie szeme lecsukódott, arca megrándult. Kosztya látta, hogy megborzong, a nő érintése egyszerre volt valóságos és képzeletbeli.

– Ez nem fair – tört ki belőle. – Hogy te beteg lettél. Nekem meg élnem kell.

– Ne legyen bűntudatod attól – mondta a nő –, hogy élni akarsz. Nem a te hibád, hogy meghaltam. Egyszerűen csak… megtörtént. Nem te öltél meg.

Kosztya érezte, hogy valami felbugyog benne. Akármit megadott volna, akármit, ha hallhatja, amint az édesapja ezt mondja neki.

Anna fénye ismét tompulni kezdett, de Charlie szeme még mindig csukva volt, ezúttal nem mozdult, nem nyúlt a pohár után.

– Char… – kezdte a nő, de az utolsó gondolata félbeszakadt, a ragyogása pontosan a férfi neve közepén hunyt ki.

Charlie kinyitotta a szemét. Pislogva bámulta a derengést, ahol az előbb még a felesége szelleme volt, a ragyogó alak retinájába égett sziluettje maga is akár egyfajta kísértet. Ujjai a zsebében a narancssárga gyógyszeres fiolát babrálták. Kinyitotta, hosszan bámulta a doboz tartalmát, aztán kiszórta a tablettákat a bár padlójára.

Kosztya szerette volna tudni, vajon mi játszódik le a férfi fejében. Vajon elhiszi Charlie, amit az imént hallott a jövőjéről? Vajon gyászolja a feleségét, a házasságát vagy saját életének félbemaradt lehetőségeit? Vagy esetleg azt gondolja, hogy az egészet csak hallucinálta? Vajon a történtek ellenére még mindig azt tervezi, hogy beszedi azokat a tablettákat? Kosztya egy dolgot tudott biztosan: hogy ha a pasas nekilát bekapdosni a nyugtatókat, kénytelen lesz közbelépni, mentőt hívni, megmenteni az életét, satöbbi. Ami azt jelenti, hogy ma este is később végez, és hogy egy halom kérdésre kell majd felelnie, és neki egyikhez se volt túl sok kedve.

De ahelyett, hogy bármit bekapdosott volna, Charlie csak bámult maga elé. Amikor már úgy tűnt, hogy ezt lehetetlenség fokozni, mintha világéletében itt töltötte volna az időt, itt született volna ezen a kényelmetlen bárszéken, ezekbe az ostoba koktélszalvétákba pelenkázták volna, Charlie az ajkához emelte a Savanyú Lidércet, és a pohár aljáról a szájába pöccintette a koktélcseresznyét.

Megrágta. Cuppogva ízlelgette. Körbenyalta az ajkát.

Anna pedig visszalibbent a létezésbe, arcát zölden foszforeszkáló könnypatakok szántották, mintha valaki megtört volna egy világító pálcát. Meglepettnek tűnt.

– Charlie? – suttogta.

– Honnan tudtad? – kérdezte a férfi a fájdalomtól remegő hangon. – Honnan tudtad, hogy tényleg meg fogom tenni? Még én magam se tudtam.

– Hisz tudod, hogy ismerlek, mint a tenyeremet.

– Mindig is így volt – bólintott szipogva Charlie. – Akkor azt hiszem, itt az idő új fejezetet nyitni.

Bámulták egymást, érezni lehetett a küszöbön álló búcsúzás elektromos feszültségét.

– Elképzelhetetlenül csodálatos életet kívánok neked, Charlie! És amikor végeztél, a túloldalon találkozunk, oké?

A nő Charlie szájához nyomta fénylő ajkát, megpróbálta legyőzni az őket elválasztó határokat, időt és teret, életet és halált, éreztetni, hogy itt van vele, hogy szerelmük szellemével a történetük beteljesedett.

Amikor hátrahúzódott, Charlie ráemelte üres poharát.

– Egészségedre, ribi!

– A túloldalon találkozunk, lúzer!

Charlie a földhöz vágta a poharat, az üvegcserepek és a Savanyú Lidérc utolsó parányi cseppjei szanaszét záporoztak a zugkocsma padlóján, és Anna végre elmehetett.

KOSZTYA EGÉSZEN FEL volt dobva. Meg kellett kapaszkodnia a falban, hogy el ne szédüljön. Megvárta, míg nagyjából abbamaradt testében a remegés, aztán még várt pár percet a Holtak iránti tiszteletből, mielőtt összeszedte a bátorságát, és visszaóvakodott a csatatérre.

Azon melegében szeretett volna tapasztalatot cserélni Charlie-val, összevetni, hogy melyikük szerint mit mondott Anna pontosan, megvitatni az ital hatásmechanizmusát meg az ízét, meg hogy miképpen működhet ez az egész, mert, a fenébe is, ki más hinne neki (kivéve talán Frankie-t, ő odáig van az ilyen természetfeletti baromságokért), ha elmesélné? Majd’ kiugrott a bőréből, alig várta, hogy kiderítse, meg tudná-e újra csinálni a dolgot, és esetleg, esetleg, vissza tudna-e hozni valaki mást is, csak egyetlen italra, egy utolsó beszélgetésre, egy bocsánatkérésre.

Hirtelen olyan közel érezte magához az édesapját. Mintha jelen lenne. Mintha megérinthetné.

De ahogy Charlie elkezdett hálálkodni – Figyuzz, lövésem sincs, mi volt ez, vagy hogy csináltad, de megmentetted az életemet. Kösz, haver. Köszönöm. Hogyan hálálhatnám meg? –, Kosztyának inába szállt a bátorsága.

Ezt, ami az előbb történt, ő csinálta, tiszta sor, de a dolog nem róla szól. Ez az egész nagyobb, mint ő. Sokkal nagyobb. Félelmetesen hatalmas. És egyedül kell a végére járnia.

– A vendégem voltál – mondta a korábban Steven Tyler néven ismert Charlie-nak. – Csak… ööö… megtennél egy szívességet? Ne mondd el a haverjaidnak!

AMUSE-BOUCHE

Konstantin Duhovny kulináris élményséta

NA? BETEG EGY SZTORI, MI? Van benne minden: szerelem, veszteség, sötétben foszforeszkáló szellemek és váratlan ízek. Mit szóltok? Ennyi elég, hogy higgyetek nekem?

....

Wow, ez kemény beszólás volt. Oké, oké, még sok dolgunk van.

A Library épp csak bemelegítés volt.

Bár az a koktél fontos. Ez volt az emberünk kapudrogja. Ez indította el az útján ezt az egész kulináris kalandot. És remélhetőleg képbe hoz titeket kicsit azzal kapcsolatban, honnan is indult Bones. Érezte az ízeket egészen a legapróbb alkotórészekig, ami egy koktél esetében elegendő lehet, de ahhoz, hogy egy kaját megcsináljon, már szükség van némi technikai tudásra. Nem mindegy, hogy a hozzávalókat megpirítja, megfőzi, megsüti vagy megpárolja, nem igaz? Meg kellett tanulnia valakitől, aki a konyhában töltötte az életét – a koktélkeveréstől hosszú út vezet a vacsoráztatásig.