Chris Wark

CHRIS LEGYŐZTE
A RÁKOT

Átfogó terv a természetes gyógyuláshoz

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Chris Wark / Chris Beat Cancer

Hay House Inc., USA, 2018

A Hay House-rádió a www.hayhouseradio.com
internetes oldalon érhető el.

Fordította

Nagy Mátyás

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Szaklektor

Dr. Csomai Zita

Copyright © Chris Wark, 2018

Hungarian translation © Nagy Mátyás, 2022

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2022

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2022

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk kifejezetten tájékoztató jellegűek, soha nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért. Mindig egyeztessen kezelőorvosával a könyvben olvasott információk alkalmazásával kapcsolatban!

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette eyelab.dk

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 9786156455109

MOBI ISBN 9786156455116

Ezt a könyvet a következők tiszteletére ajánlom:

A „RÁK KLUBOM” TAGJAINAK,
akik váratlan utazáson találták magukat, de bátran szembenéznek a félelemmel, a szenvedéssel és a mindennapos bizonytalansággal, miközben komoly lépéseket tesznek a túlélésük és boldogulásuk érdekében.

A SZÜLEIMNEK, DAVID ÉS CATHERINE WARKNAK,
akik szeretnek, bátorítanak, hisznek bennem, és mindig ott voltak mellettem. Mindig.

A FELESÉGEMNEK, MICAH-NAK,
aki igent mondott, mindenben mellettem állt, és gyönyörű családdal ajándékozott meg. Te vagy életem szerelme és a legjobb barátom széles e világon.

A LÁNYAIMNAK, MARINNEK ÉS MACKENZIE-NEK,
akik a legtöbb örömöt jelentik nekem az életben, a legnagyobb büszkeségeimnek, akik aprócska ujjaik köré csavarnak.

TARTALOM

Bevezetés

1. FEJEZET: Irány a dzsungel

2. FEJEZET: A legbetegebbek túlélése

3. FEJEZET: Orvosi utasítások

4. FEJEZET: Mindent a profitért

5. FEJEZET: Nem mintha szükségem lenne a maga pénzére

6. FEJEZET: Elefánt a váróteremben

7. FEJEZET: A ráklegyőző gondolkodásmód

8. FEJEZET: Növények kontra zombik: Hogyan küzdj táplálkozással a rák ellen

9. FEJEZET: Hősies adagok: A rákellenes étrend

10. FEJEZET: Építsd újjá a tested

11. FEJEZET: Ki a szeméttel

12. FEJEZET: Mozogj

13. FEJEZET: Nyomás alatt: Stressz és negatív érzelmek

14. FEJEZET: Spirituális gyógyulás

Utószó

Források

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

BEVEZETÉS

Korán reggel az utcai lámpa fénye beszűrődött hálószobánk redőnyeinek rései között. Dakota, a kék szemű husky keverékünk a mancsain nyugtatta lehajtott fejét, ám szemét nyitva tartotta. Olyan pillantást vetett rám, mintha azt kérdezné: Mit képzelsz, mire készülsz?

Megpróbáltam anélkül kisurranni a hálószobából, hogy felébreszteném a feleségemet, Micah-t, aki, dacára megannyi csodálatos tulajdonságának, nem egy korán kelő típus, és kétségtelen, hogy ugyanolyan lelkesedéssel fogadná, ha felráznám, mint egy téli álmot alvó medve. Óvatosan kikecmeregtem az ágyból, lábujjhegyen átosontam a hálószobán, és lassan elhúztam a szekrény ajtaját. A kerekek élesen csikordultak végig a sínben, és szinte fülsértően hasítottak bele a szoba csendjébe.

Lélegzet-visszafojtva kaptam fel a cipőmet és a ruhámat, majd sietve az ajtó felé iramodtam, és közben intettem Dakotának, hogy kövessen. Megrázta a bundáját, összekoccantva a nyakörvén lévő bilétákat, majd végigtrappolt a padlón. Micah megmozdult álmában, és a másik oldalára fordult.

Odakint a fagyos februári levegőn vettem egy mély lélegzetet, és egészen addig bent tartottam, amíg el nem kezdtem érezni a mellkasomban és a fejemben a szívem lüktető nyomását. Aztán kifújtam, érezve, ahogy a tüdőm elernyed, és kocogva elindultam lefelé az utcán. Ügyetlennek és koordinálatlannak éreztem a testem, mintha én lettem volna a bádogember. Az ízületeim, az izmaim és az inak még képeseknek mutatkoztak az együttműködésre, csak már nem annyira tökéletesen. A jeges, repedezett, egyenetlen járda fenyegetőnek és veszélyesnek hatott, ám alig egypercnyi, dombról lefelé történő nehézkes kocogást követően a helyzet máris javulni kezdett, és nőtt az önbizalmam.

Keletnek fordultam. A nap fényárba vonta a parkoló túlsó felén húzódó fasort. A melegség és a dicsőség érzése terült el az arcomon.

Gyorsítottam a tempómon, és minden lépésnél igyekeztem a lehető legjobban kinyújtani a lábaimat. Aztán magasabb fokozatra kapcsoltam, egyenesen a fény felé szaladva. A lábaim veszélyesen megremegtek, mintha bármelyik pillanatban kiszakadhatnának a testemből. Összpontosítottam, hogy uralmam alatt tarthassam őket. A szívem vadul kalapált, a tüdőm fájt, a lábam pedig égett, de nem álltam le. Ahogy átvágtam a parkolón, kicsordult a könny a szemem sarkából. A szél csapkodott és suhogott a fülembe. Úgy éreztem, újra élek. Úgy szaladtam, mintha az életem múlna rajta. „Élni fogok – kiáltottam magamnak. – Élni fogok.”

A rák harcként vagy küzdelemként való ábrázolása a betegség félreértésének jele. A rákos sejtek nem idegen behatolók. A rákos sejtek a te sejtjeid, a te DNS-eddel. A rák nem egyszerűen benned van, hanem te magad vagy az. A rákos daganatok megjelenése a szervezeted normál működésének meghibásodásából fakad. A sérült sejtek mutálódnak, és abnormálisan kezdenek viselkedni, a mutáns sejtek azonosítására és kiiktatására tervezett rendszerek pedig kudarcot vallanak, lehetővé téve számukra a gyors osztódást, valamint hogy sérülésekkel és daganatokkal roncsolják a környező szöveteket. A rák a szervezet által létrehozott állapot, a test azonban képes legyűrni, amennyiben megfelelően táplálják és gondozzák.

Sok évvel ezelőtt a Chris Beat Cancer (Chris legyőzte a rákot) nevet választottam a blogomnak, mert frappánsnak, könnyen megjegyezhetőnek és rögtön érthetőnek találtam. Ezen a becenéven ismernek az említett blog olvasói, valamint a közösségi hálón található követőim, és vitán felül állt, hogy ez lesz a címe ennek a könyvnek is. Az évekig tartó kutatás és gondolkodás megváltoztatta a látásmódomat. Bár igaz, hogy a rákos sejteknek vagy el kell pusztulniuk, vagy vissza kell térniük a normál kerékvágásba, én magam már nem tekintek leverendő vagy legyőzendő ellenségként a rákra, sem olyan csataként erre a betegségre, amelyet meg lehet nyerni vagy el lehet veszíteni. A rák nem olyasmi, amivel harcolsz. Hanem olyasmi, amit meggyógyítasz.

Ennek a könyvnek az a célja, hogy elmesélje a történetemet, elmagyarázza a módszereket, amelyeket én és sokan mások sikerrel alkalmaztunk a gyógyulás során, továbbá hogy a segítségével megosszam, mit tanultam a táplálkozásról és az életmód-gyógyászatról, valamint a rákipar csapdáiról. A legfontosabb információkat saját tapasztalatból és tizennégy évnyi független kutatásaimból merítettem. Ezen információk nagy részét a temérdek tudományos alátámasztás és empirikus bizonyíték dacára a hagyományos orvosi közeg figyelmen kívül hagyja és/vagy elutasítja. Amint látni fogod, ez a könyv egy jól dokumentált kutatási anyagot nyújt számodra, amely szabadon hozzáférhető a további vizsgálatokhoz.

Az évek során a világ minden tájáról találkoztam olyanokkal, akik természetes úton, orvosi beavatkozások nélkül gyógyultak ki a rákból, valamint olyanokkal, akik azután gyógyultak fel belőle, miután a hagyományos kezelési eljárások kudarcot vallottak, és hazaküldték őket meghalni. Nincs semmi különleges ezekben az emberekben. Nincs bennük semmi emberfeletti. Épp olyanok, mint te. Az internetnek és a közösségi médiának köszönhetően sikerült rájuk találnom, és összevetnem a stratégiájukat. Többüket meginterjúvoltam, és ha szánsz rá időt, hogy tanulj tőlük, és összehasonlítsd az általuk használt módszereket, olyan közös szálakra fogsz bukkanni, amelyeket egyszerűen nem lehet figyelmen kívül hagyni. Jelenleg is zajlik a rákgyógyítás forradalma. Már közel a fordulópont.

Nem vagyok sem orvos, sem tudós. Csak egy fickó vagyok, aki a kemóval szemben a táplálkozást és a természetes, méreg nélküli terápiákat választotta. Amikor diagnosztizáltak, még viszonylag tanácstalan voltam az egészséget és az emberi testet illetően, de időközben magamba szívtam annyi információt, amennyit csak fel tudtam kutatni, és tudomásomra jutott néhány rendkívüli dolog, ami megváltoztatta az életemet, és helyreállította az egészségemet. Mindenre, amit elértem, te is képes vagy.

Megváltoztathatod az életed. Az életed megváltoztatása azonban gyakran paradigmaváltást és átnevelődést követel. Mindnyájan a szelektív tudatlanság állapotának különböző szintjén éljük le az életünket, különösen, ami az egészséget és az orvoslást illeti. A tudatlanság boldogság, a tudás viszont számonkérhetőséget követel. A valóság az, hogy időnként egyszerűen csak nem akarunk tudni bizonyos dolgokról, mert tudni azt jelenti, hogy nehéz döntéseket kell hoznunk.

Amint felnyílik a szemed, többé már nincs visszaút. Amint rájössz, hogy számos út vezet a gyógyulásodhoz, izgalomba jöhetsz. Ám ez a felismerés egyben zavart, félelmet, kétségbeesést és szorongást is szülhet.

Amikor a lányaim kicsik voltak, lett egy fekete-fehér cicánk, akit Cash-nek neveztünk el. Cash olyan 3 hónapos lehetett, amikor kivittem játszani velünk az elülső udvarra. Ahogy kiléptem az ajtón, megfeszült, és a karmait a karomba mélyesztette. Megdörzsöltem a fejét és megsimogattam a bundáját, hogy megnyugtassam, de nem sikerült.

Amint leraktam a fűbe, légvonalban a bokrokhoz iramodott. Valahányszor kirángattam onnan, és újra a nyílt fűre vittem, visszarohant a bokrok közé elrejtőzni. Rájöttem, hogy Cash-t letaglózta a temérdek információ: a külvilág megannyi látni-, hallani- és szagolnivalója. Ösztönösen védte magát az ismeretlentől.

Átálltunk arra, hogy naponta kivigyük a szabadba, és több hét óvatos felfedezést követően Cash elkezdett félelem nélkül fára mászni, madarakat üldözni, mókusokat kergetni, szembeszállni a környékbeli kutyákkal és a napon szunyókálni.

Az egészség és a gyógyulás világa teljesen új területnek tűnhet számodra, de aggodalomra semmi ok. Egyszerűen csak lépj ki az ismeretlenbe, ragadd meg a maga teljességében, és szívj magadba annyi információt, amennyit csak tudsz. Megvan a képességed arra, hogy tanulj és fejlődj, hogy eljuss az igazsághoz, valamint hogy felfedezd az életed és az egészséged helyreállításához vezető helyes ösvényt.

Ez az információ bárki számára hozzáférhető, aki szeretné, de neked kell a tudás keresőjévé válnod. Aki elzárkózik az új eszmék elől, és azt hiszi, hogy ő vagy az orvosok mindent tudnak, azon nem lehet segíteni.

Az első rákos beteg, akivel lehetőségemben állt megosztanom a tapasztalataimat és meggyőződéseimet, egy kedves barátom volt, akit Kathynek hívtak. Hosszan beszélgettünk arról, miért a táplálkozástudományi és a természetes terápiákat választottam a testem ápolására és a gyógyulásom előmozdítására azok helyett a kezelések helyett, amelyek további károkat okozhattak volna. Egy hosszú beszélgetést követően így szólt: „Chris, tudom, hogy igazad van. Egyszerűen csak tudom. Nem szabadna alávetnem magam a kemónak. Mélyen belül érzem, hogy nem jó dolog. A kemo szörnyűséges – megmérgezi a testem. Minden, amit mondasz, annyira értelmesnek hangzik…” Ám mind fizikailag, mind mentálisan és érzelmileg kimerült, és óriási nyomás nehezedett rá a családja és az orvosai részéről. Az intuíciója és az ösztönei ellenére tovább folytatta a hagyományos kezeléseket.

Kathy történetének hátralévő része tipikusnak mondható. Eleinte visszahúzódott a rákja a kemoterápia hatására, de pár hónap múlva a rák visszatért, méghozzá sokkal rosszabb formában. Még agresszívabb kezeléseknek vetették alá, amelyek tönkretették az egészségét. Alig egy éven belül meghalt. Férje és három kamasz lánya gyászolta. Valahányszor azt látom, hogy valaki dacára a számtalan brutális rákkezelésnek szenved és meghal, miközben mások gyógyulnak, ez csak megerősíti azt az elhatározásomat, hogy másokkal is megosszam ezt a reményteljes üzenetet. A valódi reményt. Miszerint a rák gyógyítható.

Gyakori tévhit, hogy a természetes gyógyulásban hívők közösségének tagjai tudományellenesek, ám ez nincs így. Imádom a tudományt. Izgalomba hoznak a tudományos kutatások, különösen a táplálkozástudománnyal kapcsolatosak, és ebben a könyvben temérdek tudományos kutatást fogok idézni. De fontos, hogy a tudományt a megfelelő megvilágításban szemléljük. A tudomány nem igazság, hanem egy kísérlet az igazság felfedezésére. Amennyiben a tudomány igazság lenne, mindig igaza lenne. Szemben a mai híradásokkal, számtalan olyan publikált tudományos tanulmány létezik, amelyek ellentmondanak egymásnak. Ez vezetett ahhoz, hogy a közvélemény növekvő bizalmatlansággal szemléli a tudományt.

Az igazi tudós a kíváncsiságtól és a tudásszomjtól hajtva szüntelenül az igazságot keresi – olyasvalaki, aki bármennyire ragaszkodik is a következtetéseihez és hiedelmeihez, megőrzi nyitott elméjét, és kellő jóindulattal és alázattal mindig hajlandó megfontolás tárgyává tenni az új bizonyítékokat; beismerni, hogy előfordulhat, tévedett; és megváltoztatni az álláspontját. Sajnálatos módon az emberiség történetében a tudományos közösség folyton át volt fertőzve a szkepticizmusnak álcázott dogma betegségével, arrogánsan ragaszkodva a korabeli tudományos igazságokhoz, amelyek aztán utódaik felfedezései nyomán hamisnak bizonyultak.

A tudományos ismeretek folyamatosan fejlődnek, bővülnek, és csak nagyon ritkán „rögzülnek”. Miközben ezeket a sorokat írom, a világ egyik legfontosabb vezető híre, hogy tudósok azt állítják, felfedeztek egy „új szervet” az emberi testben, amelyet interstitiumnak neveznek, a tudományos közösség tagjai pedig jelenleg is azon vitatkoznak, hogy szervnek nevezzék-e, vagy sem.

Amikor tudományos publikációról van szó, az érintett személyek számítanak. A legitimitás látszata ellenére, ha egy tudományos tanulmányt egy lektorált tudományos folyóiratban tesznek közzé, attól még nem feltétlenül lesz pontos, igaz vagy megbízható. A tudományos kutatás könnyedén félreérthető, manipulálható vagy legyártható. Dollármilliókat költöttek és fognak is még elkölteni tudományos tanulmányok finanszírozására egyetlen ügy előmozdítása érdekében. Vegyük például a dohányipar által támogatott hírhedt tanulmányokat, amelyek szerint „bizonyított”, hogy a cigaretta nem okoz rákot – mígnem, évekkel később, elfogulatlan tudományos tanulmányok bizonyították, hogy mégis.

Amikor szembesülünk egy tudományos kutatással, mielőtt elfogadnánk vagy elutasítanánk az eredményét, legalábbis fontos, hogy mérlegeljük, ki finanszírozta, és kinek származik haszna belőle. Általánosságban elmondható, hogy a független, ellenérdekek nélküli, iparhoz nem kötődő kutatók által végzett kutatások, amelyek eredményei nem monetizáltak, többnyire megbízhatóbbak, mint mondjuk azok a gyógyszerkutatással kapcsolatos tanulmányok, amelyeket a gyógyszergyártó vállalatok finanszíroznak. De mindig vannak kivételek. A rossz tudomány még éveken át fennmaradhat, de hiszem, hogy a jó tudomány, akárcsak az igazság, végül győzedelmeskedni fog. Összegezve azt szeretném mondani, hogy minden tőlem telhetőt megtettem ebben a könyvben, hogy megvilágítsam a kényszerítő erejű tudományos bizonyítékokat, a különféle forrásokból származó jó tudományt, segítve ezzel közelebb kerülnöd az igazsághoz, hogy az életed átalakítása és az egészséged helyreállítása érdekében képessé válj megalapozott és egyben a számodra legjobb döntések meghozatalára.

1

IRÁNY A DZSUNGEL

Az egészséget nem értékelik kellően mindaddig, míg fel nem üti fejét a betegség.

DR. THOMAS FULLER

Mire betöltöttem a huszonhatot, lediplomáztam, elvettem életem szerelmét, vettem 30 ingatlant, alapítottam egy zenekart azzal a tervvel, hogy csinálunk egy új albumot és turnézunk, továbbá épp értesítettek, hogy potenciális szereplője lehetek egy NBC-n futó valóságshow-nak. Jól ment a sorom. Gyerekként mindig is úgy éreztem, hogy nagyságra vagyok hivatva, az álmom, hogy bizonyítsak a világnak, valósággá válhat. Minden reggel az élettől izgatottan pattantam ki az ágyból. Alig vártam, hogy lássam, mit tartogat a jövő. Legyőzhetetlennek éreztem magam. Fogalmam sem volt róla, hogy 5 hónappal később a túlélés az összes nagy tervemet háttérbe fogja szorítani.

Micah-val a 11. évfolyamon találkoztunk. A nyáron ugyan még a barátommal, Russ-szal randizott, de akkor még nem ismertük egymást. Micah fekete hajába szőke tincsek vegyültek. Sportcipőt hordott. A hátizsákján pedig az egyik kedvenc bandámnak, a The Cure-nak a kitűzője díszelgett. Tudtam, hogy menő csaj, ezért mellé ültem töriórán. Olyan könnyű volt megnevettetni, hogy a tanárnő gyakran szétültetett bennünket a terem két oldalára. Pár hónappal később Micah és Russ szakítottak, de ettől még mi ketten barátok maradtunk. Ugyanazokban a szociális körökben forgolódtunk, és hétvégente gyakran találkoztunk a helyi rock- és punkkoncerteken.

A gimi után Micah és én is a knoxville-i Tennessee Egyetemen kezdtük meg a tanulmányainkat. A legtöbb barátunk elkötelezte magát valamelyik egyetemi diákszállónak, de minket nem érdekelt ez a görög módi, így végül sokat lógtunk kettesben. Egyik dolog követte a másikat, és az első szemeszter végére hivatalosan is egy pár lettünk. Hat évvel később, Valentin-napon megkértem a kezét. Három hónappal később lediplomáztam a Memphisi Egyetemen üzletvitelből, mindenféle munkalehetőség nélkül.

Az esküvőnk időpontja szeptemberre volt kitűzve. Micah teljes munkaidőben dolgozott, és saját lakása volt, én pedig visszaköltöztem a szüleimhez, és részmunkaidőben ruhákat hajtogattam és próbafülkéket nyitogattam a J.Crew ruhaboltban. Az esküvő közeledtével éreztem a nyomást, hogy találjak végre egy a diplomámhoz méltó állást, és összekapjam magam. Pár állásinterjút követően felvettek egy pénzügyi tervező céghez. Kaptam egy kiváló mentort, kialakult néhány értékes ügyfélkapcsolatom, és végre elég pénzt kerestem ahhoz, hogy boldoguljak, de ott motoszkált bennem az érzés, hogy nem a megfelelő szakmában dolgozom. Szerettem segíteni másokon, de nem rajongtam sem a biztosításokért, sem a befektetésekért. Jó móka volt mindennap magamra ölteni egy öltönyt és egy nyakkendőt, de mégiscsak olyan érzés volt, mint valami jelmezbe bújni.

Egy nap, miközben a heti személyzeti értekezleten üldögéltem, hallgattam, ahogy a főnököm befektetési stratégiákról beszél, és néztem, ahogy sokadjára törölgeti meg nyakkendőjével a vizenyős szemét, rájöttem, hogy nincs a szobában senki, akivé válni szeretnék. Képtelen voltam úgy tekinteni magamra, mint aki pusztán a pénz kedvéért élete végéig egy olyan szakmában ragad, amit nem szeret.

Az egyetem óta arról ábrándoztam, hogy profi ingatlanbefektető leszek, és a pénzügyi szektorral szembeni elégedetlenségem csúcsán 30 nap alatt 4 bérleményt vásároltam. A tűzzel játszottam, de imádtam az egészet úgy, ahogy volt. Imádtam vadászni az ajánlatokra, és még a versenytársaim előtt lecsapni rájuk. Imádtam kialkudni a legjobb árat. Imádtam a felújítás folyamatát. Tetszett az ötlet, hogy olyan vállalkozást építsek, amely végül kimozdíthat a mókuskerékből, és pénzügyi szabadságot biztosíthat számomra. Év végére Micah és én 17 bérleményt tulajdonoltunk, és felhagytam a pénzügyi tervezéssel, hogy teljes munkaidőben ingatlanügyekkel foglalkozhassam. Néhány nagylelkű mentor útmutatásának és a hírhedt buboréktermelő szövetségi hitelprogramoknak köszönhetően mindössze 2 év leforgása alatt Micah-val 31 házat tudtunk megvásárolni. Nagyon jól éreztem magam, és sikerült nevet szereznem a memphisi ingatlanos közösségben.

Ez idő alatt kezdtem el énekelni és gitározni egy új zenekarban, az Arma Secretában (ez portugálul titkos fegyvert jelent) egy régi dobos barátommal, mostanra már sógorommal, Brad Beannel. Realista voltam, nem számoltam azzal, hogy sok pénzt kereshetnék a művészetemmel, és amúgy is négy év telt el az utolsó komoly zenekari próbálkozásom óta. Ám ekkor újra felléptem, és csakhamar az Arma Secreta is felpörgött.

Azon a nyáron egy másik jó barátom, Clay Hurley mesélt nekem egy új NBC-s valóságshow-ról, amelyhez résztvevőket kerestek. Úgy vélte, illene hozzám, és felajánlotta, hogy segít nekem összehozni egy meghallgatási felvételt, amelyet aztán le is gyártottunk. A bíráló csapatnak tetszett a felvétel, ezért megkértek, hogy utazzam el Nashville-be egy interjúra. Leporoltam az öltönyöm és a nyakkendőm, Nashville-be autóztam, és egy szállodai szobában találkoztam a két producerrel. Egészen a végéig úgy éreztem, nagyon jól halad az interjú, amikor az egyik producer így szólt: „Oké, Chris, most pedig azt szeretném, nézz közvetlenül a kamerába, és meséld el Donald Trumpnak, miért gondolod, hogy te vagy a következő Tanítvány.”

Teljesen váratlanul ért a kérdés, mivel fogalmam sem volt, miről szól ez a vadonatúj műsor azonkívül, hogy részt vett benne az ingatlanmágnás, Donald Trump. Továbbá igen kellemetlenül éreztem magam amiatt, hogy közvetlenül a kamerába kell beszélnem. Ezért valami ehhez hasonló hülyeséget mondtam: „Helló, Donald! Nagy rajongója vagyok a könyveidnek…” A többit kínosan kimosta az agyam. Akkoriban csalódott voltam, amiért nem hívtak vissza, de persze nem lepődtem meg rajta. Az elutasítás az Apprentice-től végül rejtett áldásnak bizonyult, mivel adódott egy kellemetlen kis problémám.

Tompa fájdalom lüktetett a hasamban, amely véletlenszerűen hol előjött, hol abbamaradt. Mélyről jött és bizonytalan volt. Éreztem, de nem igazán sikerült kitapintanom. Hirtelen éles fájdalom hasított belém, amitől kivert a hideg veríték. Emlékszem, ahogy arra gondoltam: Hűha, mi a fene volt ez? Ez nem normális… remélem, semmiség. Ez végül egy Ó, már megint-ben folytatódott. Mivel elfoglalt voltam, és egy sztereotip férfi nem akar orvoshoz menni, hosszú hónapokig figyelmen kívül hagytam, mondván, valószínűleg csak egy fekély, és majd magától meggyógyul. A testem figyelmeztetni próbált, de nem figyeltem.

Mindig is úgy hittem, hogy az emberi testet úgy tervezték meg, hogy önmagát gyógyítsa. Ebben az esetben azt feltételeztem, hogy végül az enyém is ezt teszi, hiszen eddig mindig így járt el, ám valamiért most mégsem ez történt. A fájdalom egyre csak erősödött. Továbbá a székletem sötét lett, és időnként még egy kis vér is vegyült bele. Gyakran keltem az éjszaka közepén hideg verejtékben úszva, sajgó fájdalommal, valamint a késztetéssel, hogy a fürdőszobába rohanjak. Reggel viszont úgy ébredtem, hogy jól vagyok, és részben ezért halogattam, hogy orvoshoz forduljak.

Az emésztőrendszer betegségei különösen szörnyűek, mert az evés minden örömétől megfosztanak. Amikor az étel a fájdalom forrásává válik, felhagysz az evéssel, és a tested sorvadásnak indul. Száznyolcvannégy centiméter voltam és 68 kiló. Sovány voltam; már nem volt miből leadnom. A fájdalom mindig körülbelül egy órával vacsora után jelentkezett, de időnként ebéd után is éreztem.

Emellett erősödött is. Végül, amikor már több éjszaka is előfordult, hogy a vacsorát követően a kanapén fetrengtem, Micah meggyőzött, hogy menjek orvoshoz. Vért vettek tőlem, és megröntgeneztek, de enyhe vérszegénységen kívül nem találtak semmi mást, és tévesen fekélyt diagnosztizáltak. Amikor a fekélyre adott gyógyszer nem használt, a gasztroenterológus úgy döntött, hogy kolonoszkópiát és endoszkópiát végez, ami azt jelenti, hogy bedug egy kamerát oda, „ahová nem süt be a nap”, hogy körülnézzen, egy másikat pedig lenyomott a torkomon. Amikor magamhoz tértem, Micah ott ült mellettem. Egy elfüggönyözött ajtajú kis szobában tartózkodtunk, én pedig továbbra is a hordágyon feküdtem. Bejött az orvos egy nővér kíséretében, és elmondta, hogy golflabda méretű daganatot talált a vastagbelemben, és biopsziát küldenek a laborba, hogy leteszteljék rákra.

Továbbra is kába voltam az érzéstelenítéstől, és az agyam csak fél lángon üzemelt. Az egész jelenet olyan volt, mint egy álom, amelyet nem értettem. Túlságosan zavart voltam ahhoz, hogy idegeskedni kezdjek. Micah zokogni kezdett a nővér vállára borulva, aki az egyik gyülekezetbeli közeli barátunk édesanyja volt. Isten áldása volt számunkra, óriási vigaszt jelentett abban a pillanatban, és ez volt az első gondviselésszerű találkozásom a rákos utazásom során.

Másnap reggel 7 körül megcsörrent a telefonom. Az orvos hívott, hogy tájékoztasson róla, hogy rákos vagyok. Közölte: „Meg kell műtenünk, és ki kell szednünk magából, mielőtt továbbterjedne. A sebész fel fogja hívni önt, hogy mihamarabb beütemezzék a műtétet.” Ez volt az a pillanat, amikor a félelem valóságossá vált, és az életem csikorogva megtorpant. Két nap volt karácsonyig. Huszonhat éves voltam. Rákos.

Természetesen az első reakcióm így hangzott: Komolyan? Ez az életem? A fiatal srác, aki rákos? Szörnyű. A rákdiagnózis következtében tehetetlennek, sebezhetőnek és gyengének éreztem magam. Arról nem is beszélve, hogy kolorektális (a vastag- és a végbelet érintő) rákom volt, amit szerintem akár fenékráknak is lehetne nevezni, hiszen te is tudod, hogy mindenki így gondol rá. Mindezek tetejébe ez az idősek betegsége. Erre én lettem a fiatal srác, akinek az öregek fenékrákja jutott. Csodálatos. A szánalom és az együttérzés tárgyává váltam, és ez egyáltalán nem tetszett. Megalázó érzés volt. Az egóm megsemmisült.

Amikor elmondtuk a barátainknak és a rokonainknak, teljesen letaglózta őket. A többségük tanácstalan volt, és nem tudta, miként reagáljon. Én sem.

A diagnózis előtt úgy éreztem, én uralom és irányítom az életem menetét. Ám ez csupán az irányítás illúziója volt. Előbb-utóbb mindnyájan szembekerülünk olyan körülményekkel, amelyek emlékeztetnek bennünket arra, hogy az élet milyen törékeny, és olyan helyzetekben találjuk magunkat, amelyeket nem vagyunk képesek uralni. Ez a valódi kétségbeesés.

A feleségem és én is keresztények vagyunk. Szeretjük Jézust. Hisszük, hogy Ő minden, aminek vallotta magát. Isten fia és a világ megmentője. Hisszük, hogy a Biblia Isten szava, örök igazság. A diagnózisom idején egy kis, felekezeten kívüli gyülekezet tagjai voltunk, vasárnap reggelenként pedig az istentiszteleti zenekarban játszottam.

A hitem azonban ekkor megrendült. Képtelen voltam nem így gondolkodni: Istenem, miért történik ez velem? Miért nekem lett rákom? A jó fiúk egyike vagyok, és tényleg igyekszem valami jót kezdeni az életemmel! Feltettem a klasszikus kérdést: „Miért történnek rossz dolgok jó emberekkel?” Ezzel küszködve eszembe jutott Pál levele a Rómabeliekhez 8,28:

Tudjuk pedig, hogy azoknak, akik Istent szeretik, minden javokra van, mint akik az ő végzése szerint hivatalosak.{1}

Nem értettem, miért lettem rákos, de tudtam, hogy Isten irányít, és úgy döntöttem, hogy hiszek benne, hogy végül az én javamra fogja fordítani ezt a rosszat. A következő vasárnap kiálltunk a gyülekezet elé, és elmondtuk nekik a hírt. Idegesen és fuldokolva idéztem a Zsoltárok könyve 34,20-at, mint amely épp ráillik a helyzetemre:

Sok baja van az igaznak, de valamennyiből kimenti az Úr.

A sebész, akinek fel kellett volna hívnia, hogy egyeztessük a műtét időpontját, elfelejtett felhívni. Ez újabb áldásnak bizonyult. Eközben apám említette a helyzetemet az egyik munkatársának, aki szívességből elvitt egy másik gasztroenterológushoz másodvéleményért. Azonnal fogadott, és beutalt egy hasi sebészhez, akit Memphisben a legjobbnak tartottak.

Találkoztam az új sebésszel, és megállapodtunk a daganateltávolító műtét időpontjában, amely egy rutin vastagbél-rezekció{2} lesz laparoszkópos eljárás keretében. A sebész elmagyarázta, hogy csak néhány apró bemetszést fog ejteni, amelyek épp elég nagyok ahhoz, hogy a kamera és a műszerek beférjenek. Megkérdeztem, hányszor hajtott már végre ilyen típusú műtétet. Azt felelte: „Százszor.” Elég jó. A találkozásunk egyetlen másik részlete, amelyet fel tudok idézni, hogy milyen rózsaszín és húsos volt a keze, ami éles ellentétben állt karja sápadt bőrével. Haver, ennek a fickónak tuti, hogy rengetegszer kell kezet mosnia – gondoltam.

Abban az évben rosszkedv, szomorúság és rettegés jellemezte a családunk karácsonyi összejöveteleit. Próbáltam normálisan viselkedni, de egyáltalán nem sikerült elterelnem a gondolataimat. Mindenki tudta, hogy beteg vagyok, a legtöbben azonban kerülték a témát. Mit lehetett volna mondani? Én voltam a rákos elefánt a szobában.

A műtét előtti napon nem ehettem szilárd ételt, kivéve zselés desszertet. Istentisztelet után Micah-val elmentünk ebédelni egy kínai büfébe. Egy tányérnyi íncsiklandó étel hevert a tányérjában. Nekem pedig három különböző színű zselé jutott. Az utasításoknak megfelelően egy Golytely nevű, nevetséges mennyiségű polietilén-glikol-oldatot ittam, hogy estére kitisztuljanak a beleim. Határozottan sikerült. Fogalmazzunk úgy, hogy vad menet volt, és nem „ment egykönnyen”.

SZILVESZTER ELŐESTÉJE

A nagy napon Micah-val már rettentő korán, hét órakor megérkeztünk a kórházhoz, hogy bejelentkezzünk a sebészetre. A nőnek, aki beengedett, egy cédula volt kitűzve a fülkéje falára.

Zsoltárok könyve 23

Az Úr az én pásztorom. Ez a Kapcsolat!

Nem szűkölködöm. Ez az Ellátás!

Füves legelőkön nyugtat engem. Ez a Megnyugvás!

Csendes vizeken terelget engem. Ez a Felüdülés!

Lelkemet megvidámítja. Ez a Gyógyulás!

Az igazság ösvényén vezet engem. Ez az Útmutatás!

Az ő nevéért. Ez a Cél!

Még ha a halál árnyékának völgyében járok is. Ez a Próba!

Nem félek a gonosztól. Ez a Védelem!

Mert te velem vagy. Ez a Hűség!

A te vessződ és botod, azok vigasztalnak engem. Ez a Fegyelem!

Asztalt terítesz nékem az én ellenségeim előtt. Ez a Remény!

Elárasztod fejem olajjal. Ez a Felszentelés!

Csordultig van a poharam. Ez a Bőség!

Bizonyára jóságod és kegyelmed követnek engem életem minden napján. Ez az Áldás!

S az Úr házában lakozom. Ez a Biztonság!

Hosszú ideig. Ez az örökkévalóság!

ISMERETLEN SZERZŐ

Abban a pillanatban az ő cédulája óriási bátorítást jelentett számomra. Megkértem, másolja le nekem, és megtette. A nevét továbbra sem tudom, de hálás vagyok Istennek, amiért megajándékozott bennünket a felvételi irodában ezzel az aranyos nővel.

Miután bejelentkeztem, átvittek a műtéti előkészítő részlegbe, ahol levetkőztem, kórházi köpenyt öltöttem, ráfeküdtem egy hordágyra, és bekötöttek egy intravénás kanült. Az orvosok, a nővérek és a kórházi személyzet tagjai sietve csoszogtak mindenfelé kék lábzsákba bugyolált cipőikben, hogy ne koszolják össze a padlót. Élték a normális, rákmentes életüket. Féltékenyen figyeltem őket.

Végül sorra kerültem. Két nővér végigtolt a folyosón. A hátamon fekve bámultam a mennyezeti lámpákat, ahogy elsuhannak a fejem fölött. Befordultunk egy sarkon, és éreztem, hogy csökken a hőmérséklet.

– Hidegebben tartják a műtőket, hogy megelőzzék a baktériumok terjedését – magyarázta gépiesen az egyik nővér.

Ahogy szétnyíltak a dupla ajtók, egy műtő tárult fel előttem, benne 6 ember teljes sebészeti felszerelésben: kesztyűben, maszkban, köpenyben, védőszemüvegben. Csak a szemüket láttam. Minden tekintet rám szegeződött. Hátborzongató volt. Elnevettem magam, miközben felkészültek, hogy benyugtatózzanak. Ezek az emberek mind látni fognak meztelenül.

Abban a pillanatban békességet éreztem. Tudtam, hogy Isten kezében az irányítás. Nem aggódtam. Bíztam Benne, és felkészültem a Vele való találkozásra, amennyiben úgy alakulna, hogy nem ébrednék fel. Az altatóorvos fölém hajolt, és megkérdezte:

– Készen áll?

– Készen állok – feleltem.

Vettem egy mély levegőt, és lehunytam a szemem.

Az operációt követően a műtét utáni lábadozásra fenntartott szobában ébredtem. A feleségem és az anyósom ott voltak mellettem. Eléggé be voltam gyógyszerezve, ezért a nyögdécselést és mormogást leszámítva képtelen voltam kommunikálni. Korábban meghagytam a feleségemnek, hogy a műtét után hozza oda hozzám a videokamerát, hogy dokumentálhassam, ami a későbbiekben esetleg kimenne a fejemből. Valahogy sikerült bekapcsolnom a készüléket, és pár másodperc erejéig rögzítenem magamat ebben a gyenge és rendkívül sebezhető állapotban, majd kikapcsoltam a készüléket, és újból eszméletemet vesztettem. (A videót megnézheted a következő címen: www.chrisbeatcancer.com/surgeryvideo.)

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Évekbe telt ennek a könyvnek a megírása, és a kelleténél sokkal tovább tartott, mert a halogatás mestere vagyok, és jobban szeretek sprintelni, mint maratont futni. E befejezett könyv talán a legnagyobb csodám mind közül.

Köszönettel tartozom valamennyi csodálatos, halált megvető ráktúlélőknek, integratív orvosnak és holisztikus gyógyítónak, akikkel valaha is interjút készíthettem. Rengeteget tanultam tőletek az egészségről és a gyógyulásról, és azóta is nap mint nap ösztönzőleg hattok rám.

A könyv írása közben, mielőtt ügynököt vagy kiadót találtam volna (előbbi továbbra sincs), volt egy álmom, egy vízióm, egy előérzetem, egy jövendölésem – nem tudom, minek nevezzem –, mely szerint nem kell belemennem a hagyományos kiadói játszmákba, vagyis nem kell meggyőznöm egy ügynököt arról, hogy képviseljen, valamint egy kiadót, hogy jelentesse meg a könyvem. Volt egy olyan előérzetem, hogy a tökéletes kiadó épp a megfelelő időben fog jelentkezni nálam. És pontosan így is történt. Köszönettel tartozom Liana Werner-Graynek. A te közreműködéseddel valósulhatott meg e tökéletes időzítés.

Neked is köszönöm, Perry Wilson, hogy bemutattál Howie Klausnernek. Hálás vagyok Howie-nak, amiért bemutatott Matt Westnek. Köszönöm Matt Westnek, hogy átvette a kaotikus kéziratomat, és az egyes részeken átrágva magát segített olyanná gyúrni, ami már ténylegesen egy könyvre emlékeztet. Te láttad a fától az erdőt. Lenyűgözően tehetséges vagy, tesó.

Drága Hay House-család. Köszönöm a Hay House-beli Reid Tracynek és Patty Giftnek, hogy hittek bennem és az üzenetemben, valamint, hogy kiadták ezt a könyvet! Köszönöm a szerkesztőmnek, Lisa Chengnek a lelkes támogatást és a csiszolási folyamat során tanúsított kedves bátorítását. Hálás vagyok mindenki másnak a Hay House-nál – köszönöm mindnyájatoknak a színfalak mögött végzett munkátokat, hogy segítettetek világra hozni e gyermekemet.

Köszönet illeti George Malkmus tiszteletest, dr. Richard Schulze-ot, dr. Lorraine Dayt, Anne és David Frahmet, dr. Hulda Clarkot és dr. Max Gersont. Kezdetben csak az ő könyveikből és kazettáikból meríthettem kellő bátorságot ahhoz, hogy kilépjek az ismeretlenbe, és elinduljak öngyógyító utazásomon. Az ő vállukon állok. Hálával tartozom John Smothersnek és a néhai dr. Roy Page-nek. Életem legsötétebb óráiban a ti támogatásotok a világot jelentette számomra.

Köszönet illeti a nutritionfacts.org alapítóját, dr. Michael Gregert. A bizonyítékokon alapuló táplálkozástudomány tömegekkel történő megismertetése terén mutatott elköteleződésed nagy hatást gyakorolt az életemre és a munkámra, beleértve e könyv megírását is, és valóban megváltoztatta a világot.

Köszönöm az egészség és a wellness világából ismert kedves barátaimnak, akik segítettek, hogy minél több emberhez tudjam eljuttatni az üzenetem: Ty és Charlene Bollingernek, Kevin Gianninak, Robyn Openshaw-nak, Dr. Eric Zielinskinek, John Robbinsnak, Ocean Robbinsnak, dr. Kelly Turnernek, James Colquhounnak és sokan másoknak.

Kedves Mark Rogers, hálás vagyok a barátságodért, valamint hogy segítettél szerte a világon több százezer emberrel megosztani a SQUARE ONE Programot. Ha valaha is találkoznánk személyesen, az bizonyára fura lesz.

Hálás vagyok a családomnak, anyámnak és apámnak, David és Catharine Warknak, a feltétel nélküli szeretetükért, a folyamatos támogatásukért, valamint hogy akkor is hittek bennem, amikor még én is kételkedtem magamban. A testvéremnek, Lindsay Beannek és a dobos-sógor-vőfély Brad Beannek, továbbá a csodálatos sógoraimnak és sógornőimnek, Ernie-nek és Lynn-nek, Kathynek, Donnának, Ashley-nek és Joshnak, Bethnek és Jeremynek, Davidnek és Lizának, Meredithnek és Alannek, Robnak, Melodynak, Lucasnak, Merylnek, és minden számotokra fontos rokonotoknak, köszönöm, hogy kedvesen befogadtatok a vidám és nagy családotokba. Köszönöm az imáitokat. Nagyon szeretlek titeket. Connie néni, szörnyen hiányzol.

Köszönöm a gyönyörű és zseniális kislányaimnak, Marinnek és Mackenzie-nek, hogy olyan sok örömet hoznak az életembe. Nagyon büszke vagyok mindkettőtökre. Kimondhatatlan áldás számomra, hogy az apátok lehetek, élhetek, és tanúja lehetek, ahogy felnőttök. Ti jelentitek számomra a gazdagságot.

Hálás vagyok életem szerelmének, álmaim nőjének és csodálatos feleségemnek, Micah-nak. Huszonkét év és még nincs vége! Köszönöm, hogy szeretsz, elfogadsz olyannak, amilyen vagyok, kitartasz mellettem betegségben és nehézségek közepette, valamint hogy megannyi éven át elviseltél engem és az egészséggel kapcsolatos megszállottságomat. Látod, megérte! Együtt átvészeltük a vihart, és csodálatos életet és családot alkottunk magunknak. Teljes szívemből szeretlek, és el sem tudnám képzelni az életemet nélküled. Öregedjünk meg egymás mellett, és haljunk meg egyszerre.

Végül pedig rendkívül hálás vagyok nektek, a barátaimnak, a rajongóimnak, a követőimnek és az olvasóimnak. A ti támogatásotok nélkül képtelen lettem volna folytatni ezt a küldetést. A sikeremet nem az általam keresett pénz mennyiségén vagy az eladott könyvek számán mérem, hanem azon, hogy hány embert tudok bátorítani, inspirálni, tájékoztatni, megerősíteni és végső soron megmenteni. Mindnyájan hozzájárultatok a sikeremhez. Köszönöm, hogy segítetek terjeszteni a remény üzenetét: a rák gyógyítható.

A SZERZŐRŐL

Chris Wark író, előadó, türelmes pártfogó és a betegségmegelőzés keresztes lovagja. 2003-ban, 26 éves korában III. stádiumú vastagbélrákot diagnosztizáltak nála. Megműtötték, de a kemoterápia helyett táplálkozástudománnyal és természetes gyógymódokkal kezelte magát. Chris számos alkalommal szerepelt a rádióban és a televízióban, továbbá közreműködött a The C Word című díjnyertes dokumentumfilm elkészítésében. Számtalan embert ösztönöz arra, hogy étrendjük és életmódjuk gyökeres megváltoztatásával vegyék át az irányítást az egészségük felett, és gyógyítsák ki magukat a betegségükből. Online is követheted a www.chrisbeatcancer.com nevű oldalon.

{1} A bibliai idézeteket Károli Gáspár fordításában közöljük.

{2} A rezekció kivágást jelent: eltávolítják a bél egy részét, ahol a daganatos elváltozás van – A szaklektor.