HEGYI BALÁZS

BÁRHOL,
MAGADDAL

Képmás 2002 Kiadó – Prae Kiadó,
Budapest, 2023

Felelős szerkesztő: Balogh Piroska

Olvasószerkesztő: L. Varga Péter

A kötetet Simó Berta illusztrálta

A borítót Szabó Imola Julianna tervezte

A szerző portréját Czimbal Gyula készítette

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadók előzetes hozzájárulása szükséges.

© Hegyi Balázs, 2023

Illustrations © Simó Berta, 2023

© Képmás 2002 Kiadó, 2023

© Prae Kiadó, 2023

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6199-85-0

AZ OLVASÓHOZ

Több műfajú írás gyűjteménye ez itt, a kezedben, kedves olvasó. Vállaltan nem egységes. Úgy állt össze, ahogyan a lépések állnak össze egymás után, tánc közben. A boldog céltalanság összevisszaságával. Megkérdezhetnénk tánc közben a lábainkat, hogy hová tartotok? Mindenesetre biztosan nem arrafelé, amerre bakancsaink a sorkatonai szolgálatunk alatt, a célra tartott díszlépések gyakorlása közben. Emlékszem, ahogy szakaszvezetőnk harsogja: „Ne lábujjhegyen settenkedjenek, nem lopni mennek, elvtársak! Csapják oda rendesen, hogy a földigiliszták agyrázkódást kapjanak!” Odacsaptuk. Csűrdöngölő ugyan nem lett belőle. Szenvedtek-e tőlünk kárt a giliszták, nem tudom. Lehet, hogy már felmenőik is régen elköltöztek onnan. Ami viszont itt következik, nem célirányos. Nem gilisztapusztító díszmenet. Helyette: szavak téblábolása. Őgyelgés a dolgok között. A gondolatok terében, idejében. Némelyik barangolás a múlt század kilencvenes éveinek legelején indult el, lejegyzett soraival, más pedig minapi séta.

Pici gyerekek, amikor este kiemelik őket a fürdővízből és a pelenkázóra teszik, teljes természetességgel tudják a szájukba venni a nagylábujjukat. Akkor még, amikor csak gőgicsélnek. Amikor sem beszélni, legkevésbé írni nem tudnak. Idővel, minél jobban megtanulunk beszélni, írni, annál kevésbé tudjuk ezt a magától értetődő mozdulatot, ilyen természetességgel végrehajtani. Még később, sehogy sem. Van a pici gyerekeknek ebben a mozdulatában valami metaforikus, ami összekapcsol a saját írásainkról való beszélhetnékünk természetes elnémulásával. A mondás, hogy „nem a kisujjából szopta”, ugyancsak ide látszik bekötve lenni. Mert sem kisujjból, sem nagylábujjból nem fakad tej. Ahogy saját írásainkból sem fakad írásainkon kívül, belőlünk, külön mondanivaló. Nem csak taktikai megfontolásból, nem csak azért, hogy írásunk álljon jót önmagáért. Inkább abból a természetes mozdulatból következően, ahogyan a még beszélni, írni nem tudó gondol egyet, és még gőgicsélése is elnémul, amint szájába veszi a nagylábujját.

A tapasztalat azt mutatja, hogy a szó, az érvényes szó legalábbis, mindig „magától jön”. Nem pedig magától az írótól. Nem az író fejéből, nem az író agyából. Jó, persze, onnan jön. Honnan is máshonnan. De ha a mélyére nézünk, megsejtjük, hogy mégse egészen. Ezt onnan is tudjuk, hogy nekünk, gőgicsélő íróknak, nincs hatalmuk saját alkotóerőnk, saját kreativitásunk fölött. Ez teszi az írót egyszerre szorongóvá és ráhagyatkozóvá. Leginkább pedig kíváncsivá. Kíváncsivá, saját kiszámíthatatlanságával szemben. A szavak kiszámíthatatlan és váratlan tánclépéseivel szemben. (De ez már írói magánügy. Ahogy balett-táncosok arcán is csak könnyedséget látunk.)

Jobb tehát, ha elhallgatok. Főleg, hogy már a nagylábujjamat se tudom a számba venni. Legföljebb talán annyit: kedves olvasó, ha idáig eljutottál, felkér a tánc – menj tovább, kerülj beljebb!

BOLDOGOK AZ ISTEN-KERESŐK

boldogok az Isten-keresők,

nem mert már rátaláltak,

hanem mert nyomon vannak,

és mint akik szimatot fogtak,

van bátorságuk járatlan ösvényt taposni

a láthatatlan felé

boldogok az Isten-keresők,

mert mint a gyerekek, akik kézzel próbálnak halat kifogni,

és látják a markukból újra meg újra kisiklani,

nem bosszankodnak, hanem inkább jókat nevetnek,

hisz éppen az boldogítja őket, hogy érintkezhetnek

a megfoghatatlannal

boldogok az Isten-keresők,

mert mint akik sötét pincébe érkeznek,

nem zsörtölődnek, hanem inkább

szoktatni kezdik kíváncsi szemüket a láthatatlanhoz

boldogok az Isten-keresők,

akik éhezik és szomjúhozzák az igazságot,

akik nincsenek eltelve mindenféle póttal,

spirituális ízfokozóval, mesterséges állományjavítóval,

akik így, böjtjükkel helyet hagyva kivárják

az első igazi falatot

boldogok az Isten-keresők,

akik zarándokútjuk során

nem kíméletlenek önmagukhoz, hanem

meg-megállnak lélegzetet venni,

lelküket egy-egy alvásban képesek

megfüröszteni, engedve álmaiknak

a további éberség javára:

akár a hivatásos őrszemek

boldogok az Isten-keresők,

akik beállnak a bújócskájába,

és nem esnek kétségbe, ha Isten el-eltűnik kereső szemük elől,

mint ahogy akkor se, ha egyszer-egyszer

ők is el-eltűnnek Isten szeme elől,

hisz tudják, hogy ez is a bújócska része

boldogok az Isten-keresők,

akik, mint a gyakorlott nyílt vízi vitorlázók,

sosem panaszkodnak a

szüntelen változó széljárásra,

hanem a bárhonnan támadó fuvallatot

képesek befogni a cél felé tartó hajójuk vitorlájába

boldogok az Isten-keresők,

ha a keresésükhöz már az induláskor

társul hívják azt, akit keresnek,

így nem nélküle indulnak el az Ő nyomába

és boldogok az Isten-keresők,

ha már itt a földön saját helyükre rátalálnak,

Istennek is könnyebb dolga van velük,

mert a találkára, ott, őket

már mióta várja

A SÉTA

– Még ilyenkor is megfordulnak errefelé? – kérdezi, mihelyt kiszálltak a kocsiból.

– Nézze csak meg! – int a másik, és esernyőjével a házak felé bök. Elindulnak a pocsolyafoltos utcákon. Így, szezon után minden átöltözik. Kiérnek a várfokra. Lent a folyó most kezd az őszi esőktől megduzzadni.

– Itt álltak az árusok – mutat az ürességre. – Itt szerzik be élményeiket a turisták. A környék nevezetességeit. Műanyagból.

Megfordul, háttal a szélnek. Rágyújt.

– Néhányan úgy verik föl a városban a tanyájukat, mint valami expedíció. Fotóapparáttal, ilyesmivel dolgoznak. Ha látná. Bejárják a várost, mint valami rezervátumot. Ha elhaladnak, akkor látja az ember. Tört szárnyukat maguk után húzzák a porban.

Nagyot szív a füstből és visszafordul.

– Én a helybeliekkel szoktam diskurálni. Tudja, akármeddig nézem is a madarak röptét, nem fogok soha felrebbenni velük. Sose látjuk meg, mi van a hegy mögött. Hát csak nézelődök. Belső fényképet készíthetünk a repülésről. Hiszen még a léghajók is csak egy időre bérlik ki az eget. A madaraknak viszont teremtésük óta megvan az örökre szóló légügyi engedélyük. Nem is akárkitől kapták meg, külön-külön.

Elered az eső. Visszaindulnak. A kisvendéglőben meleg fogadja őket. Nagy nehezen előkerül a pincér. Elveszi a kabátot és az esernyőt. Étlapot hoz. Italt, mit szabad? Az öreg megint rágyújt. Üldögélnek. Végül megszólal.

– Tudja, úgy vagyok velük, mint néhány istenkeresővel. Bizonyos érdeklődés, a vallás iránt. Ha érti, mire gondolok. Könnyen kioltja belőlünk a hitet.

A ZENE BŰVÖLETÉBEN

Vizsgálódásunk amolyan asztali beszélgetés, szimpózium. A hozott példa metafora, a hivatás jelenségében rejlő közös ethosz karakterét próbálja föltérképezni. Példaként itt a zenét érzem a legkézenfekvőbbnek. A zene, a zenész működését.

Vérbeli zenész életét a zene igézete határozza meg. Szándékosan használom ezt a nyíltan romantikus szót, hogy igézet. Mondhatnám azt is, hogy a zenész életét a zene szeretete határozza meg. Így is igaz volna. Mégse volna teljes. Leszűkítené, gyökvesztéssel járna. Mintha fennakadna valami abból a nehezen megragadható többletből, ami a zenével való viszony intenzitásában, „igézetének” tartalmában ott van és megvan. Ugyanakkor a zene igézetes mivoltában nincsen semmiféle délibábosan idealisztikus.

A zene nem a hozzá tartozó „kézműves” tevékenységek dimenziójában működik csupán. Inkább valamiféle szüntelen háttérsugárzásként van jelen. A zenének ez az önmagában nyugvó léte akkor is körülvesz bennünket, ha egyetlen hangot se ad. Akkor is jelen van, telített csendjében.

A zene igézete hasonlít a repülés igézetéhez. Ez az igézet táplálta bennünk a szenvedélyt, hogy ne legyen nyugtunk egészen addig, amíg létre nem hoztunk „kézművesen” olyan szerkentyűt, amivel felröppenhetünk. Olyan szerkentyűt, amit meglovagolva a repülés álma átélhető valósággá lehetett végre számunkra. Ugyanígy teremt kézműves „szerkentyűket”, hangszereket, „kottafejeket” a zene igézete, hogy azok nyergében lehessünk szárnyas lovasok. A „zene szárnyain”. Ahogy a repülés igézete, ugyanúgy a zene igézete már jelen van, még mielőtt lenne hozzá egyiknek és másiknak is „szerkentyűje”, azaz bármije.

Ami igézetével így képes „igézni”, az valamiképpen át is változtat bennünket. Nemcsak megváltoztat ezt-azt, bennünk és körülöttünk, de át is változtat. Ahogy a világ első felröppenője „madárrá lett”. „Bóbita, Bóbita játszik, / Szárnyat igéz a malacra” – írja Weöres a kacér varázslóról.{1} Egy méhecske, egy pillangó, egy fecske: szárnyaikban hasonlítanak. A teremtésben kapott szériatartozékaikban. Ha viszont óvodások öltöznek jelmezbe és lesznek méhecskék, pillangók, fecskék vagy egyenesen angyalok, szárnyaikat rájuk rakják. Ruhájukra erősítik. Rávarrják. Kívülről „fércelik” testükre, és a szárnyuk, így, nem a szériatartozékuk. Ahogy a fülbevaló sem szériatartozékunk, csak a fülcimpánk. Bóbita tehát messze többre képes, huncut kedvtelésében. Igézete: varázslat. A malac szárnyait nem kívülről férceli rá. Nem jelmez héjába öltözteti. Belülről növeszti ki, rajta, hibrid szárnyas lénnyé „igézve”. Mintha a malac eddigi rejtett benső többlényegűségének egyik lehetőségét ébresztené föl benne. A lényének ott szunnyadó régi-új rétegét nyitná meg és hozná napvilágra, rajta. Olyan várományos belső lehetőségét, amivel „őmalacsága” nemcsak hogy nem számolt eddig, de magáról még álmodni se merte. Bóbita jót szórakozik. „Röpteti és kikacagja.” De arról hallgat a fáma, hogy mit él át, röptében, a malac. Mint aki gyermeki örömmel először kapott drónt a kezébe, és ez a drón ő maga lett. A zene is mintha így igézne szárnyat. Szerzőjére, előadójára, hallgatójára egyaránt. Jó koncerten kötelékben repülünk, mint a költöző madarak. A zene igézete így, belülről hozza belőlünk napvilágra az eddig összehajtogatva bennünk szunnyadó szárnyainkat, hogy „a zene szárnyán” felröppentve, sárban-porban járó önmagunk fölé emelkedhessünk. Új, föld körüli pályára, „én” körüli pályára, hogy onnan nézzünk szerteszét.

Vendégségben

Ha egyszer beléptünk a zene birodalmába, egyúttal vendégek is leszünk. A zene vendégül lát bennünket. A vendég vendégsége idején mindig részesedik. Valami másból, mint amije otthon van neki. Valahol máshol, mint ahol egyébként él, ahol lakik, ahová valamennyi kitérője után hazatér. Ez a „máshol” azonban, paradox módon egy új „ott” lesz, új otthon. A „máshol”-ban nem egyszer egy addig ismeretlen régi-új otthonra találunk. Aki vendégségbe jár, világok közt utazik. Így jobban képbe kerül saját „otthonának” mirevalóságával kapcsolatban.

Vendégek leszünk tehát. A zene vendégei. De ami a zene vendéglátásának legsajátosabb tartalmát adja, az éppen az, hogy a zenében – és minden hozzá hasonlóban – valami rajta és rajtunk túli többletnek leszünk egyszerre a vendégei. Így a rajtunk túli többlet lesz igazából az, ami befogad bennünket, miközben mi is befogadunk a zene által: azt a nehezen megragadható, rajta és rajtunk túli többet.

A vendégség közös metszetében egy egészen sajátos egybeesés zajlik. Miközben a zene lesz vendéglátónk és mi leszünk az ő vendégei, a zene önmagát hordja körbe, tálcáján. Önmagát kínálja fel, nekünk. A házigazda, a pincér s a felkínált étek: egy és ugyanaz a zenében.

Odaadás

A zene igézetének természetes kísérő jelensége az odaadás. Kísérőjelensége is, tartozéka is egyaránt. Egy vérbeli zenész nem tud nem odaadó lenni. Odaadó, a zene rajta túli többlete iránt. Zene és zenész odaadása: viszonos esemény. Mindkét irányban egyszerre zajlik. Nehéz volna szétszálazni benne, hogy pontosan melyik odaadás szüli a másikat. Melyik van előbb, melyik köztük a tyúk, és melyik a tojás. Az van-e előbb, ahogy én adom oda magam a zenének, vagy az, ahogy a zene adja oda magát, nekem. Az biztos, hogy egyik sincs meg a másik nélkül, odaadásuk mindkét irányban kölcsönösen feltételezi egymást. A köztük lévő megosztás dinamikáját az odaadás működteti is, olajozza is. Ha nem vagyok képes átadni magam a zenének, a zene sem képes átadni magát nekem. Ha pedig a zene nem képes átadni magát, nem képes beteljesedni és kiteljesíteni az én odaadásomat sem.

Bár a két odaadás első ránézésre, látszatra mértanian szimmetrikus, a valóságban mégsincs ez így. A két odaadás azonos súlycsoportúnak tűnik, mintha egy ellipszis két, szimmetrikus gyújtópontja volna. Van mégis különbség köztük: egyikük az ellipszis két gyújtópontja közül fajsúlyosabb. Ezt onnan is tudjuk, hogy minden vérbeli zenész arról vall, hogy mi mindent, vagyis hogy mindent a zenének köszönhet. Annak, amit a zenétől kap. Mintha a zenész részesedése lenne az első és mindent megelőző. Ebből viszont az tűnik ki, hogy a zene a maga részéről, odaadásában, megelőzi a zenészt. Az ellipszis egyik gyújtópontja tehát fajsúlyosabb.

Képzeljünk magunk elé a tojásdad ellipszist, a térben. A tyúk vagy tojás kérdésének imént látott értelmében. Ha fognám és leraknám ezt a térben, három dimenzióban kiterjesztett zenei ellipszis tojást az asztalra, akkor ez, egyik középpontjának fajsúlyosabb mivolta révén, keljfeljancsi lesz az asztalon. Akármerre pöckölöm, akármerre fordítom vagy döntöm, ha a feje tetejére is állítom, ha elengedem aztán: mindig „talpára” áll. Mintha ehhez volna hasonló a kétféle, viszonos odaadás, a zene keljfeljancsi tyúk-tojása. A zene odaadásának elsőbbsége, fajsúlybeli többlete újra és újra tengelyére teszi, talpára állítja kölcsönös odaadásuk dinamikáját, világukon belül.

Ahogy előbb a házigazda, a pincér és a kínálnivaló egy és ugyanannak mutatkozott, úgy itt is a két viszonos odaadás, a zenéé és a zenészé egymásnak egyszerre étke és éhsége, egyaránt.

Odaadás mint ajándékozás

Nem is kéne külön mondani. Az előbbiekben ugyanis már benne van. Az odaadás, itt, egyúttal ajándékozás. Mégis, érdemes megállni felette. Zene és zenész között nem áru, hanem ajándék cserél gazdát. A zene nem valamit ad, hanem önmagát adja oda. A zenész is, nemcsak idejét és energiáját, hanem abban önmagát. Ajándékba. Számolatlanul. Részeivel is egészen.

Figyelmünk súlypontja

Elnézegetem az óriásdarukat, építkezéseken. Néhol több is áll, távol, egy csokorban. Belső létráján lehet a kezelőjének fölkapaszkodnia ahhoz, hogy fent a magasból vezérelje a zsiráfnyakú óriáscsőrét.

Mekkora súlyokat képes egyben megmozdítani, fölemelni, és magától messze eltolva a távolban letenni. Hatalmas súlyokat. Mégsem bukik orra. Súlypontja mindvégig belül, „magánál” van. Még szerencse. Szerencséjét viszont nem a szerencsének köszönheti (ez a mi szerencsénk is), hanem a cipőjének. Amiben bokáig áll. A hatalmas betoncsizmájának, amiben és ami által képes megállni a helyét. Az köti le odaadásának tyúk-tojás súlypontját, neki is, ezért nem bicsaklik meg, nem bukik orra.

A zenész ezzel szemben érző lény. Nem vasból, nem betonból van. Figyelmének súlypontja is érzékeny jószág. Borulékony. Vajon hol nyugszik, jó esetben, a zenész figyelmének egészséges súlypontja? Magán kívül. (Ebből is látszik, hogy nem vas és nem beton.) A zenész sokfelé kiterjedő figyelmének legmeghatározóbb része, tőkesúlya a zenében nyugszik. Abban található, nem pedig saját magában, figyelmének súlypontja. Legmeghatározóbb figyelme nem önmaga körül forog. Figyelmének súlypontja, számára, a zenében keresendő, a zenében található. Egy szólista, koncertje alatt, nem leskelődik kifelé. Nem kukucskál játéka közben kifelé, hatását ellenőrizve. Még csak nem is önmagát figyelgeti játéka közben ezzel a lényegi figyelmével. Lényegi figyelmének a súlypontja mindvégig a zenében található. Oda sűríti bele, mert ott található az a bizonyos rajta túli többlet. Ez is az ő odaadásának sajátosságához tartozik. Befelé, a zene szívébe „vonul vissza”, ennek köszönhetően zsiráfnyakú óriáscsőrével hatalmas dolgokat mozdít, emel át a hallgatóságába, könnyedén. Szemét le sem véve, mert magát a művet tartja, szüntelenül, szem előtt. Ha ettől eltérő irányban „kikacsintana”, óriásdaruja borulékonnyá válna zenei magaslatán.

Önfeledtnek lenni, önvesztés nélkül. Megfeledkezni magadról, ezen a sajátos módon, hogy az „ego” helyére maga a zene lépjen, mint fenntartott és belülről kivilágított térben. Könnyedén, természetesen.

JEGYZETEK

{1} Weöres Sándor, A Tündér = Uő, Egybegyűjtött írások. Versek, kisebb prózai írások 1., Budapest, Argumentum, 2003, 139.

A SZÖVEGBEN SZEREPLŐ IDÉZETEK FORRÁSA

A szövegben szereplő bibliai idézetek Simon T. László Újszövetség*-fordításának (Pannonhalma, 2019), illetve a Szent István Társulat Szentírás-Bizottsága fordításának (s.a.r. Rózsa Huba, Budapest, 1973) megadott passzusai.

TARTALOM

Az olvasóhoz

Boldogok az Isten-keresők

A séta

A zene bűvöletében

Vendégségben

Odaadás

Odaadás mint ajándékozás

Figyelmünk súlypontja

Zene és tökéletesség

Zene és alázat

Zenész és szeretetreméltóság

Zene és hála

Mit tanulhatunk egy gyertyától?

Bámuló szemek

Néhány előzetes megjegyzés a „lélek sötét éjszakájával” kapcsolatban

Nem látod

A csodalámpa

A csodák mire(nem)valósága

Csoda és intimitás

A csodátlanság csodája

Stratégiai hozzáállás

Mit akarhatnak a csodák?

A csoda lehetséges szerepe a spirituális egyedfejlődésünkben

A madár

Isten munkálkodása olyan, mint a víz

Egy vers a léttani kétéltűségünkről

Az angyalok

Néhány szó a léttani ürességről

Kedvest-szépet vagy nehéz-de-szépet

Egyszeregy

Csakhogy

Miféle üresség?

A bonyodalmak két eltérő forrása

De milyen bonyodalmak származnak belőlük?

Mi a helyzet a léttani ürességből származó bonyodalmakkal?

Alkatrész, érzékszerv

Jogos elvárások, jogtalan elvárások. Valós elvárások, illetéktelen elvárások. Komfortosítás.

„Akkor mi a feladat?”

Mókus és lajhár

Mit éhez az éhségünk? A transzcendentális éhségről

A távolságot

Túl a várakozáson

Advent felnőtt tartalmai

Ábrahám és Sára bibliai várakozástörténete

Túl a várakozáson

A lélek sötét éjszakája – a hit súlytalansági állapota

Történet a megnemtörténten létező közös gyerekkorunkból

Az első szó születése

falevelek

nevek címkéi

szóelőtti ártér

átjáró

bőrtáska a thonet széken

ha mindenre számítasz

címke nélkül

dolgok kanala

úszó város

hátsókert

az első szó

Jegyzetek

A szövegben szereplő idézetek forrása

Hogyan táncolnak az írók? Táncolhatunk-e velük együtt?

Táncainkban, zenéinkben mi egyensúlyozza ki az odaadó figyelem óriásdaruját?

Merre fordul ez a figyelem, és merre fordítják szemünket a napraforgók?

Mit világít meg a gyertyák fénye?

Mire számíthatunk, ha kihunynak a fények, és emberéletünk útjának felén sötét erdőbe tévedünk, a lélek sötét éjszakájának erdejébe?

Várjunk-e csodát a csodalámpától?

Mitől szikráznak össze a szívünkbe temetett idézetek, hogy fény fakadjon az éjszakában?

Hová emelkednek mélységből kiáltott szavaink buborékjai?

Miről ismerjük meg utunk során a köztünk csoszogó angyalokat?

Előbbre jutunk-e, ha ugrani tanulunk a mókusoktól?

Éhes vándorként mire figyelmeztet belső ürességünk?

Milyen utat rajzolnak ki várakozásaink lábnyomai?

Hol találjuk, hogyan keressük a Szót?

Balogh Piroska

*

A „lélek sötét éjszakájának” spirituális tapasztalata azért számít érdemben figyelmünk állatorvosi lovának, mert benne a legfőbb támasszal való viszony újradefi niálása, újraértelmezése történik, és ezzel egy füst alatt az „újra járni tanulás” világába visz.

*

1963-ban született Budapesten. A Pázmány Péter Egyetemen szerzett licenciátust 1988-ban. Első verseskötete, a Kitakar a pillanat 2012-ben jelent meg a Prae Kiadónál.