A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jean Hanff Korelitz: You Should Have Known

Grand Central Publishing, Hachette Book Group, New York

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Szabó Luca

Könyvterv: Malum stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2014 by Jean Hanff Korelitz

Hungarian translation © Szabó Luca, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-177-9

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ

ELŐTTE

ELSŐ FEJEZET

MEGÉRZED

MÁSODIK FEJEZET

MI LEHET NAGYOBB ÖRÖM A GYEREKNEVELÉSNÉL?

HARMADIK FEJEZET

NEM AZ ÉN VÁROSOM

NEGYEDIK FEJEZET

REMÉNYTELENÜL VAJSZÍVŰ

ÖTÖDIK FEJEZET

A DOLGOK ELEVENE

MÁSODIK RÉSZ

KÖZBEN

HATODIK FEJEZET

MÁR NEM SOKÁIG

HETEDIK FEJEZET

EGY CSOKOR HASZONTALAN TÉNY

NYOLCADIK FEJEZET

AZ ÖN FÉRJÉNEK EGY ÚJ E-MAIL ÜZENETE ÉRKEZETT

KILENCEDIK FEJEZET

KI HALLGATJA ŐKET?

TIZEDIK FEJEZET

KÓRHÁZORSZÁG

TIZENEGYEDIK FEJEZET

AMI FELEMELKEDIK, LE IS CSAPÓDIK

TIZENKETTEDIK FEJEZET

ELPATTANÓ KÖTELEK

TIZENHARMADIK FEJEZET

A HÁZAK KÖZT A KÖZÖK

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

KÖZELEG A VÉG

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

HÁZKUTATÁSI PARANCS

HARMADIK RÉSZ

UTÁNA

TIZENHATODIK FEJEZET

AKI NEKÜNK ADTA A LAKOMÁT

TIZENHETEDIK FEJEZET

A HITETLENKEDÉS FELFÜGGESZTÉSE

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

KARÁCSONY A KUNYHÓBAN

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

A NAGY HIBA

HUSZADIK FEJEZET

A HIÁNYZÓ UJJAK

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

BUCI

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

ÖSSZESÚGNAK A HÁTAM MÖGÖTT

HUSZONHARMADIK FEJEZET

A VILÁG VÉGE

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

VALAKI EGÉSZEN MÁS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

Ashernek

ELSŐ RÉSZ

ELŐTTE

ELSŐ FEJEZET

MEGÉRZED

Az első látogatás alkalmával a legtöbben sírva fakadnak, és ez a nő is úgy nézett ki, mint aki mindjárt rákezdi. Karján táskával, fontoskodva lépett be, és megrázta Grace kezét. Nyilvánvalóan profi volt, vagy legalábbis annak képzelte magát. Leült a kanapéra, és kosztümnadrágos, hosszú lábát keresztbe tette. Csak ekkor, egészen hirtelen fogta fel, hol is jár. Szemmel láthatóan mellbevágó élmény volt.

− Ejha! – szólalt meg a fiatal nő, akit Rebecca Wynne-nek hívtak. Grace ezt azért tudta, mert néhány perccel korábban gyorsan utánanézett. – Az egyetem óta nem jártam pszichológusi rendelőben.

Grace a saját székéhez lépett, és ő is keresztbe tette jóval rövidebb lábát, majd előrehajolt. Hiába, a megszokás.

− De fura! Ahogy beléptem, majdnem elbőgtem magam.

− Bőven van papír zsebkendőm – mosolygott Grace. Hányszor ült már ezen a széken ugyanígy, keresztbe tett lábbal, és hallgatta, ahogy a szobát betölti a sírás hangja! Olyan sokszor sírták el magukat a páciensek, hogy néha azt képzelte, elárasztja a rendelőt a sós víz, mint Lewis Carroll regényében, amikor Alice óriásira nő, és nem tudja abbahagyni a zokogást, úgyhogy a helyiség színültig megtelik a könnyeivel. Sokszor találkozott dühvel is, hol azzal a típussal, ami ordibálással jár, hol a másikkal, ami csendben mérgez. Ilyenkor elképzelte, ahogy a rendelő fala (amit egyébként semleges piszkosfehérre festettek) elsötétül a haragtól. Ha boldogságot vagy harmóniát tapasztalt, azt képzelte, a fenyő édes illatát érzi, mint nyár végén a tónál.

− Pedig ez csak egy iroda – mondta vidáman. – Egy unalmasan berendezett iroda.

− Igen – Rebecca körülnézett, mintha ellenőrizni akarná a kijelentés igazságtartalmát. Grace rendelőjét kínos odafigyeléssel alakították ki, mert egyszerre többféle szerepet kellett betöltenie. Fontos volt, hogy kényelmes legyen, de ne túl otthonos, meleg, de ne túl egyedi, és olyan tárgyak legyenek benne, amelyek megnyugtatóan hatnak a páciensre. Ilyen volt például az ajtó mellett lógó, nyírfákat ábrázoló Eliot Porter-fénykép. Ez a fotó minden otthon falán ott függött, minden kollégiumi szobában, minden nyaralóban. Ott volt még a piros, keleti szőnyeg, a zabszínű kanapé és a saját, bőrborítású forgószéke. Az üveg dohányzóasztalon, egy bőrdobozban kaptak helyet a papír zsebkendők. A sarokban állt a régi fenyőasztal, amelynek fiókjaiban Grace a sárga jegyzetlapokat tartotta, valamint a pszichofarmakológusok, gyermekpszichológusok, dohányzásról való leszokást segítő hipnoterapeuták, ingatlanosok, utazási irodák, mediátorok, építészek és válóperes ügyvédek elérhetőségeit tartalmazó listákat. Az asztalon kapott helyet egy csúnya kerámiabögre, amit Grace a fiától, Henrytől kapott még a gyerek elsős korában, és ami az évek során döbbenetesen sok beszélgetést indított el, és rengeteg emléket hozott felszínre, és amely egyébként tolltartóként szolgált. Volt még ott egy kerámia kislámpa vászonernyővel, ami diszkrét fényével követte nyomon a történéseket. A helyiség egyetlen ablaka az épület mögötti sikátorra nézett, ahol soha semmi sem történt. Néhány évvel korábban a ház gondnoka engedélyezte, hogy egy kissé feldobják az utcácskát némi igénytelen növénnyel, muskátlival és repkénnyel. A lelkesedés csak addig tartott, amíg Grace megrendelte a virágtartó ládákat, amelyeket a gondnok segített levenni a teherautó platójáról, és az új helyére manőverezni, de a növények szenvedtek a fényhiánytól, és egyébként is, nem sokkal később eltűnt az összes virágláda. Csak egy sötét folt maradt utánuk a betonon. Hát, igen, Grace nem sokat konyított a növényekhez.

Ma azonban beszerzett néhány virágot: sötét rózsaszín rózsákat, Sarabeth javaslatára, aki a nagy nap közeledtével egyre jobban belefolyt Grace mindennapjaiba. Nemcsak azt kötötte ki, hogy Grace vegyen virágot a jeles alkalomra, hanem azt is, hogy rózsát, sőt mi több, sötét rózsaszín rózsát.

Sötét rózsaszín rózsa. Ennek meg mi értelme? – tűnődött Grace. Sarabeth sem gondolhatja komolyan, hogy színes fotó fog készülni, ugye? Nem elég hihetetlen már az is, hogy a Vogue egy teljes fekete-fehér fényképpel akar megemlékezni Grace-ről? De azért tette, amit a nő mondott, és a rózsákat a rendelőben fellelhető egyetlen vázába állította, amit egyszer egy csokorral együtt kapott. Talán egy terápia végén, vagy köszönetképpen, amiért rávezetett valakit, hogy el kell hagynia a férjét, vagy Jonathantól, ki emlékszik már arra? A végeredmény inkább volt furcsa, mint mutatós. A váza most az egyik kisasztalon állt, és komolyan fenyegette a veszély, hogy Rebecca nehéz szövetkabátja felborítja.

− Tudja – szólalt meg Grace −, igaza van. A sírással kapcsolatban. Hatalmas lelki erő szükséges már ahhoz is, hogy valaki eljöjjön hozzám. Ahogy ahhoz is, hogy a párját rávegye erre. Gyakran előfordul, hogy amint belépnek az ajtón, elveszítik az önuralmukat. De ezzel nincs is semmi baj.

− Hát, majd talán máskor – felelte a fiatal nő. Grace harmincnak nézte. Szép volt, bár kissé merev. Ruhái ügyesen elfedték formás, telt alakját, és azt az illúziót keltették, mintha fiús és vékony lenne. A fehér vászoning úgy nézett ki, mintha külön erre az alkalomra készült volna, és a barna kosztümnadrág olyan érzetet keltett, mintha darázsdereka lenne. Mindkét darabot olyasvalaki készítette, aki nagyon értette a dolgát, az illúzió nagymestere. De ha az ember a Vogue-nál dolgozik, nyilván vannak kapcsolatai, legalábbis Grace így képzelte.

Rebecca a csizmás lábánál heverő táskában kotorászott, majd elővett egy ősrégi diktafont, és az üvegasztalkára helyezte.

− Ha nem bánja – szólalt meg. – Tudom, régiségboltban lenne a helye, de a biztonság kedvéért szükségem van rá. Egyszer négy órát töltöttem egy popsztár társaságában, akit nem a kitűnő fogalmazási készségéért szeretünk, és egy űrkorszakot idéző diktafon volt velem, nem nagyobb, mint egy gyufaskatulya. Amikor később le akartam játszani a felvételt, a világon semmi sem volt rajta. Pályafutásom legmellbevágóbb pillanata volt.

− El tudom képzelni – bólintott Grace. – De ezt a nehézséget is leküzdötte.

Rebecca vállat vont. Szép, szőke haját kócos fazonra vágatta, és ezüst nyaklánca a kulcscsontján feküdt.

− Olyan zseniális mondatokat adtam a szájába, hogy hülye lett volna nem jóváhagyni a cikket, amikor megmutattuk neki. A szóvivője mondta is a szerkesztőmnek, hogy ez az eddigi kedvenc interjúja, úgyhogy végül is megúsztam a blamázst. – Elhallgatott. Grace szemébe nézett. – Tudja, ezt nem kellett volna elmesélnem – mondta félmosollyal az arcán. – Erről is a pszichológusi rendelő tehet. Az ember csak leül a kanapéra, és már dől is belőle a szó.

Grace elmosolyodott.

Rebecca hangos kattanással lenyomta a diktafon megfelelő gombjait. Azután előhúzott a táskájából egy régimódi jegyzetfüzetet és egy fényes kötésű könyvet.

− Nahát, magának megvan a könyv! – kiáltott fel Grace. Annyira új volt még, hogy megdöbbentette, amikor valakinél meglátta. Mintha az egész vállalkozás célja az lett volna, hogy neki, saját magának legyen egy példánya, amivel a hiúságát legyezgetheti.

− Természetesen – felelte nyugodtan a nő. Abban a pillanatban, ahogy Grace tanúbizonyságot tett zöldfülűségéről, Rebecca visszanyerte profizmusát és a találkozó fölötti uralmát. Grace nem tehetett erről a kitörésről. Még nem szokta meg a könyve látványát. A könyve. Az ő saját könyve, ami még nem jelent meg, de hamarosan meg fog, mégpedig újévkor, mert Sarabeth, az ügynök, Maud, a szerkesztő és J. Colton (tényleg ez a neve!), a sajtós egybehangzó véleménye szerint ez az év legszerencsésebb időszaka egy ilyen könyv kiadásához. Hónapok teltek el a szerkesztéssel, de aztán valóságossá vált az egész – a végleges formáját elnyert könyv, a szerződés, a csekk (ezt azonnal beváltotta, mintha attól tartott volna, bármikor köddé válhat a pénz), a katalógus… Ez tényleg velem történik. Ezt az érzést váltották ki Grace-ből. Múlt tavasszal előadást tartott egy konferencián egy csapat jegyzetelő, utazástól kimerült kiadói munkatársnak, akik közül néhányan az előadás végén odasomfordáltak hozzá, és tanácsot kértek a saját döglődő házasságukkal kapcsolatban. Jobb, ha ehhez hozzászokom, gondolta Grace. Még most is hihetetlen volt számára, pedig már egy éve, hogy Sarabeth egész nap hívogatta az egyre döbbenetesebb hírekkel. Valaki meg akarja venni. Még valaki. Egy harmadik, sőt egy negyedik, sőt egy ötödik is… Aztán meg olyan szavakat használt, amiket Grace alig értett. Elővételi jog, terítés (Az meg mi lehet? – tűnődött Grace), audio, digitális, kenőpénz a listához (arra, hogy a lista micsoda, csak a szerződés gondos tanulmányozása után jött rá). Az egész olyan volt, mint egy álom. Grace évek óta mást sem hallott, mint hogy döglődik a könyvkiadás, ennek ellenére pulzáló, versengő, mániákus iparágat látott szikkadt hulla helyett. Az amerikai ipar újabb divatjamúlt intézménye, mint az acélművek és az aranybányák. Ezt meg is említette Sarabethnek, amikor az aukció harmadik napján egy kései jelentkező kavarta fel az állóvizet, és generált újabb és újabb téteket. Nem úgy volt, hogy a könyvkiadás halott? A magazinok folyton ezt szajkózzák. Sarabeth kinevette. A könyvkiadás tényleg szinte teljesen halott, biztosította Grace-t egészen vidáman. Kivétel, amikor valaki ráérez a kor szellemére. Grace könyve, a Tudhattad volna, nyilvánvalóan ráérzett.

Két teljes évbe telt, míg megírta. A sarokban álló asztalnál a laptop előtt, amikor volt egy kis szünete két páciens között, a hálószobában a tó mellett, a vízfoltos, robusztus tölgyfa asztalnál és a konyhapult mellett a Nyolcvanegyedik utcai otthonában, éjjelente, amikor Jonathan még a kórházban volt, vagy már lefeküdt, mert kimerült a napi munkában, és Henry is elaludt egy nyitott könyvvel a mellkasán a kislámpa fénye mellett. Írás közben egy bögre gyömbérteát tartott veszélyesen közel a laptophoz, és a pultot elborították a jegyzetek, egészen a mosogatóig tartottak a régi esetekhez készített feljegyzések és az öntapadós papírra írt feliratok. Alkotás közben régóta dédelgetett elméletei hús-vér valósággá váltak, később finomodtak, majd egészen ellentmondást nem tűrően hangoztak. Ott volt minden bölcsessége, amiről fogalma sem volt, amíg le nem írta, és az összes következtetés, amihez már azelőtt eljutott, hogy tizenöt évvel korábban megkezdte a praxisát. (Mert nem tanult semmit? Vagy mert eleve igaza volt?) Őszintén szólva nem emlékezett, hogyan tanulta meg, milyen egy jó pszichológus, pedig természetesen elvégezte az egyetemet, gyakorlaton is volt, elolvasta a kötelező szakirodalmat, megírta a kötelező tanulmányokat és megszerezte a szükséges diplomát. Mindig is tudta, hogy kell ezt csinálni. Nem emlékezett olyan időre, amikor ne tudta volna. Ha az érettségi után egyenesen ebbe a kicsi, tiszta rendelőbe vitte volna a lába, akkor is ugyanolyan profin végezte volna a dolgát, mint ma, ugyanannyi párnak segített volna, ugyanannyi nőt kímélt volna meg attól, hogy olyan férfihoz menjen feleségül, akivel sosem lehet boldog. Tudta, hogy ettől még nem különleges, még csak nem is okos. Képességét nem Isten ajándékának vélte (számára Isten sosem jelentett többet történelmi, kulturális, művészeti érdeklődés tárgyánál). Úgy vélte, részben a genetikának, részben a neveltetésének köszönheti, mint az a természetes tehetséggel megáldott balerina, akinek van olyan szerencséje, hogy a szülei hajlandók táncóráról táncórára hurcolni. Akárhogy is, Grace Reinhart Sachs szociális érzékenységre való hajlammal született, és olyan környezetben nőtt fel, ahol a felnőtteket érdekelték a gondolatai, és ahol beszélgettek vele. Nem volt tehetsége az énekhez, a tánchoz, a matematikához. Nem játszott semmilyen hangszeren, nem úgy, mint a fia, és nem tudta megmenteni gyerekek életét, nem úgy, mint a férje. Mindkét készség előtt alázatosan fejet hajtott, és hálás lett volna értük. De ha leült beszélgetni valakivel, nagyon gyorsan, nagyon egyértelműen meg tudta állapítani, milyen csapdát állít magának, és hogyan tudja kikerülni. Vagy ha már beleesett a csapdába – és aki eljött hozzá, általában már beleesett –, hogyan tud belőle kimászni. Lenyűgöző és persze egy kissé izgalmas, de azért furcsa is volt, hogy a Vogue-ot az ő egyszerű kis rendelőjébe vonzotta azzal, hogy mindezeket a nyilvánvaló dolgokat leírta. Hogyan kerülhet valaki az országos érdeklődés középpontjába azzal, hogy kijelenti, az éjszakát a nappal követi, vagy a gazdaságot irányváltások határozzák meg, vagy valami hasonló, bárki által megfigyelhetőt közöl? (Néha, amikor belegondolt, mi mondanivalója van az ő könyvének az olvasói, a nők számára, szinte szégyellte magát, mintha olyan csodabogyót akarna eladni, ami már ezer éve kapható minden patikában.) De az is igaz, hogy vannak dolgok, amiket nem lehet elég sokszor vagy elég hangosan elmondani.

Néhány héttel korábban a Craftban ebédelt cinikus, de szakmai szempontból lenyűgözött médiaügynökök társaságában. Az ezüst evőeszköz halk csörömpölése közepette beszélt a könyvéről, és kérdések garmadára felelt (az egyik egy különösen ellenséges, bíbor csokornyakkendős férfitól érkezett) azzal kapcsolatban, miért más a Tudhattad volna: Miért nem hallják a nők, amit a férfiak mondanak nekik?, mint a többi párkapcsolatokkal foglalkozó könyv. Nyilvánvalóan Tom Colicchio főztje volt az esemény fő vonzereje. Grace talán túl sok időt szánt a mellette ülő szerkesztőre, aki ellentmondást nem tűrően letolta a torkán költséges válásának történetét. Őszinte sajnálatára a pincér sokkal korábban elvitte a tányérját, mint hogy megkóstolhatta volna a báránycombot. Úgy érezte, nem illik egy íróhoz, hogy elcsomagoltassa a maradékot.

De az ebéd után J. Colton, a sajtós egyre többször hívta fel interjúk és tévéműsorokban való szereplések hírével, és állította, hogy ez mind annak az ebédnek köszönhető. A költséges váláson túlesett szerkesztő írt a könyvről a More-ban, és az ellenséges, bíbor csokornyakkendős férfi felkérte egy interjúra az AP-vel. Grace-nek be kellett látnia, hogy nagyon megérte az az ebéd. Nem sokkal később érkezett a megkeresés a Vogue-tól. Egyértelműen beindult a gépezet.

Maud, a szerkesztő kérésére röviden megírta, mi az oka annak, hogy januárban indítják a legtöbb válópert (az ünnep stresszes időszak, és ott vannak az újévi fogadalmak is), majd J. Colton, az újságíró kedvéért elviselt egy egészen bizarr tanácskozást egy médiaszakértővel, akitől megtanulta, hogyan tartsa a fejét, amikor a tévében a műsorvezetővel beszélget, hogyan nyerje el a stúdióban megjelenő közönség jóindulatát, hogyan ejtse el a könyve címét a lehető leglehetetlenebb szövegkörnyezetben is úgy, hogy közben ne tűnjön önimádó papagájnak, és hogyan érje el, hogy a lehető legszerencsésebb mondata kerüljön be a műsor előzetesébe.

− Néhány hete kaptam meg a szerkesztőmtől – közölte Rebecca, és a papír zsebkendős doboz mellé tette a kötetet. – Imádtam. Tudja, senki sem mondja meg az embereknek: ne szúrd el mindjárt az elején, és akkor később sem lesz baj. Nagyon szókimondó könyv. A legtöbb ilyen mű azért kedvesebb, óvatosabb.

Grace felismerte, hogy ezzel megkezdődött az interjú, és igyekezett úgy tartani a fejét, ahogy azt tanították neki, valamint felidézni az előzetesbe való mondatokat. Nem a saját hangján szólalt meg, hanem felvette a pózt, amit terápia közben szokott használni.

− Nem értem, mire gondol. De őszintén szólva a kedvesebb, óvatosabb stílus a tapasztalat alapján nem különösebben hasznos. Szerintem fontos, hogy a nők meghallják a könyvem üzenetét. Nem kell, hogy úgy bánjanak velünk, mint a hímes tojással. Felnőttek vagyunk, és ha elszúrtunk valamit, el kell viselnünk, ha ezt az arcunkba mondják, és meg kell hoznunk a saját döntéseinket. Én mindig azt mondom a pácienseimnek, ha arra vágynak, hogy valaki megnyugtassa őket, minden rendben lesz, vagy mindennek oka van, vagy valami más, éppen divatos közhelyet akarnak hallani, akkor ne hozzám jöjjenek, ne az én szakértelmemet fizessék meg. És ne is vegyék meg a könyvemet. – Elmosolyodott. – Vegyék meg valamelyik másikat. Bármelyiket. Hogyan gyógyítsuk meg a házasságunkat szeretettel? Hogyan harcoljunk a kapcsolatunkért?

− Értem, de ez a cím eléggé… provokatív. Tudhattad volna. Ezt gondoljuk akkor is, amikor egy politikus véletlenül kiteszi a Twitterre a nemi szervéről készült fotót, vagy kiderül, hogy van egy másik családja is, és a sajtótájékoztatón ott áll mellette a döbbent feleség. Komolyan? Te ezen meglepődsz?

− Nem kétlem, hogy a feleség meglepődik – bólintott Grace. – A kérdés az, jogos-e a meglepetése. Vagy elkerülhette volna, hogy ebbe a helyzetbe keveredjen.

− Ezek szerint ön választotta ezt a címet?

− Ahogy vesszük. Valójában ez volt a tartalékos játékos. Eredetileg azt szerettem volna, hogy az legyen a címe: Kíméletet érdemel. De senki sem értette az utalást. Azt mondták, túl irodalmi.

− Akkor bizonyára nem ismerik Arthur Millert, pedig az kötelező olvasmány a középiskolában – jegyezte meg ravaszul Rebecca, ezzel is jelezve jóhiszeműségét.

− Lehet, hogy ahová ön járt, ott kötelező olvasmány volt – felelte diplomatikusan Grace. Ahová ő járt, a Reardenben, New York egyik legelőkelőbb, és valaha kissé szocialista magániskolájában, ahol a saját fia most hetedikes volt, persze valóban kötelező olvasmány volt Az ügynök halála. – Mindenesetre kompromisszumot kötöttünk. Mindig azt mondjuk magunkban, sosem lehet tudni, ha valaki olyasmit tesz, amit nem vártunk volna tőle. Sokkol minket, amikor kiderül, hogy a párunk nőfaló vagy éppen sikkasztó. Függő. Minden szava hazugság. Vagy csak egyszerűen önző, és annak ellenére, hogy felesége, esetleg gyereke van, továbbra is úgy viselkedik, mint egy egyedülálló, gondtalan tini.

− Na, igen – vetette oda Rebecca. Grace ezt egy kicsit személyeskedőnek érezte. De ezen nem kell meglepődni. Végül is az egésznek ez a lényege.

− Amikor ez megtörténik, széttárjuk a kezünket. Azt mondjuk: Nahát, az embereket tényleg nem lehet kiismerni! És sosem gondolunk arra, hogy mi tettük lehetővé az átverést. Meg kell tanulnunk vállalni a felelősséget. Ha nem tesszük, nem tudunk úgy cselekedni, ahogy azt a saját jól felfogott érdekünk megkívánja. És legközelebb sem tudjuk elkerülni ezt a helyzetet.

− Hoppá – nézett fel Rebecca. Ellenséges arckifejezéssel figyelte Grace-t. – Ugye, nem azt akarja mondani, hogy az áldozat a hibás?

− Nincs áldozat – jelentette ki Grace. – Nézze, tizenöt éve vagyok a szakmában. Hányszor, de hányszor hallgattam végig, ahogy nők felidézik az első benyomásaikat, a párjukkal folytatott első beszélgetéseket! És közben folyton az járt a fejemben: Az elejétől fogva tudtad! Tudja, hogy a férfi mindig is nőcsábász marad. Tudja, hogy kifolyik a kezéből a pénz. Tudja, hogy semmibe veszi őt. Már a legelső beszélgetésből kiderül, vagy a második randin, vagy amikor a nő bemutatja őt a barátainak. De aztán valahogy elfelejtődik ez a tudás. A nő hagyja, hogy ezeket a korai benyomásokat, felismeréseket elnyomja valami más. Meggyőzi magát arról, hogy amit ösztönösen megérzett az alig ismert férfiban, egyáltalán nem igaz most, hogy – idézem – jobban megismerte. Pontosan ez a késztetés, hogy aláássuk a saját ösztöneinket, ez az, ami döbbenetesen erős. És iszonyatosan romboló hatással lehet a nő életére. De sosem tartjuk magunkat felelősnek, akkor sem, amikor egy másik becsapott nő láttán azt gondoljuk: Hogy lehet az, hogy nem tudta?. Nagyon erős meggyőződésem, hogy magunkkal szemben is ugyanígy kell viselkednünk. Még mielőtt levesznek minket a lábunkról, nem az után.

− Nyilván ön is tudja – nézett fel Rebecca a jegyzetfüzetéből, de az írást nem hagyta abba –, hogy ugyanez áll a nőkre is. Ők is hazudnak. – A szemöldökét ráncolta, amitől egy egészen határozott V jelent meg a homlokán. Úgy tűnt, hogy szerencsére a munkaadója, a magazin nem tudta meggyőzni a botulinum toxin előnyeiről.

− Persze. Ez így van. Erről is szó esik a könyvben. De tény, hogy tízből kilenc alkalommal a nő ül azon a kanapén, amin most ön, és nem tér magához, mert véleménye szerint a párja eltitkolt előle valamit. Ezért döntöttem el már a legelején, hogy ez a könyv a nőknek fog szólni.

− Rendben – bólintott az újságíró, és visszatért a jegyzeteihez. – Értem.

− Talán kissé didaktikus vagyok – szabadkozott Grace.

− Szenvedélyes.

Hogyne, gondolta Grace. Ezt megjegyzi.

− Mindenesetre – folytatta kimérten – eljutottam arra a pontra, amikor már nem bírtam tovább nézni, hogy annyi tisztességes, jó szándékú nő szenved hónapokig a terápiával, kínozza magát és költ el egy egész vagyont, csak hogy ráébredjen, a párja nem változott meg, talán soha nem is gondolta komolyan, hogy meg fog változni, vagy akár nem is mondott olyat, hogy megpróbálja. Ezek a nők ilyenkor pontosan ugyanott tartanak, mint amikor először bejöttek és leültek a kanapémra. Ezek a nők megérdemlik, hogy megtudják az igazságot, miszerint a helyzet nem fog javulni, legalábbis nem annyit, mint ők szeretnék. Hallaniuk kell, hogy a hiba, amit elkövettek, jó eséllyel helyrehozhatatlan.

Elhallgatott, részben azért, hogy Rebecca minden szót le tudjon írni, részben azért, hogy kiélvezze a hatást, ennek a „bombának” a hatását, ahogy Sarabeth fogalmazott egy éve, az első találkozásukkor. Még mindig olyan erősnek érezte, mint egy földrengést. Grace emlékezett a pillanatra, amikor eldöntötte, hogy le fogja írni, amit valójában gondol, azt a nyilvánvaló tényt, ami szakmai életének minden egyes évével, minden egyes előtanulmányként elolvasott randikalauzzal (amely sosem beszél erről), minden egyes házassági tanácsadóval (aki szintén sosem beszél róla), minden egyes házassági tanácsadóknak szóló, nemzetközi konferenciával (ahol egy szó sem esik erről) egyre ordítóbbá vált. Ezt, amiről senki sem beszél, de amiről gyanúja szerint a kollégái pontosan ugyanúgy tudnak, mint ő. Vajon mondja ki ezt egy könyvben, és idézze a saját fejére a kollégái haragját? Vagy csak tartsa fenn azt a nevetséges mítoszt, hogy bármelyik „kapcsolat” (jelentsen ez bármit is) „menthető” (jelentsen ez bármit is)?

− Nem kell rosszul választani – mondta most Rebeccának, mert felbátorította, hogy az ő barátságos kis irodájában ül a Vogue ennek a valószínűtlenül magas és vékony nőnek a képében, aki a zabszínű kanapén egy régi füzetbe jegyzetel, és diktafonra rögzíti a beszélgetést. – Ha rosszul választunk, teljesen mindegy, mennyi energiát fektetünk a házasság megmentésébe, egyszerűen esélyünk sincs.

Rebecca egy pillanatnyi hallgatás után felnézett.

− Ez elég nyers.

Grace vállat vont. Ha nyers, hát nyers. Ő nem fog vitatkozni. Kell is, hogy nyers legyen. Ha egy nő rossz partnert választ, az illető mindig rossz marad, ennyi az egész. A világ legprofibb terapeutája sem tehet többet, mint hogy valamiféle kompromisszum irányába tereli a két embert. Ez rettentően szomorú, és büntetésként is felfogható. Egy egész életen át tartó büntetésként. Ilyen házasságban nem lehet élni. Ha a pár gyermektelen, akkor a válásra kell koncentrálni. Ha van gyerek, akkor minden erejükkel azon kell lenni, hogy kölcsönösen tiszteljék egymást, és közösen felneveljék a gyereket. És hogy mielőbb elváljanak.

Természetesen nem arról volt szó, hogy ne érzett volna együtt velük. Főleg a saját pácienseivel, akik segítségért fordultak hozzá, de addigra már túl késő volt, csak annyit lehetett tenni, hogy a kezükbe nyomott egy-egy szemeteszsákot meg egy flakon tisztítószert, hogy azzal takarítsák fel a kiömlött olajat. De legjobban azt utálta, hogy ez a nehéz helyzet könnyen elkerülhető lett volna. A páciensei intelligensek, tanultak, másokkal kapcsolatban jó emberismerők voltak. Zsenik is akadtak köztük. De hogy fiatal korukban egy potenciális társ keresztezte útjukat, aki biztos, de legalábbis valószínű fájdalmat kínált nekik, és aztán, amikor társuknak választották, meg is kapták a biztos, de legalábbis valószínű fájdalmat, amire számítani lehetett… Ez megdöbbentette Grace-t. Sőt dühítette is. Nem tehetett róla, de néha kedve lett volna megtépni ezeket az embereket.

− Képzelje el – mondta most Rebeccának −, hogy életében először egy asztalnál ül az illetővel. Mondjuk egy randevún. Mondjuk egy barátjánál, de igazából bárhol, a lényeg, hogy belebotlott egy férfiba, akit talán még vonzónak is talál. Az első pillanatban lesz, amit lát a férfin, és lesz, amit ösztönösen megérez vele kapcsolatban. Mert sok minden könnyen észrevehető. Lehet, hogy megérzi, milyen nyitott másokra, mennyire érdeklik a világ dolgai, hogy intelligens-e, és használja-e az intelligenciáját. Azt is tudja, kedves, elutasító, fölényeskedő, érdeklődő vagy nagylelkű-e. Látja, hogyan viselkedik önnel. Abból is sok minden kiderül, amit a férfi elmond magáról: mi a szerepe az ő életében a családnak és a barátainak, a nőknek, akikkel korábban dolga volt. Látja, mennyire igényes saját magára, az egészségére, a testi-lelki jóllétére, az anyagi biztonságára. Ezek bárki számára elérhető információk, és észre is vesszük őket. De aztán…

Megállt és nézte, ahogy Rebecca lehajtott fejjel ír.

− De aztán?

− De aztán jön a sztori. Mert van sztorija. Nem is egy. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy hazudik, még csak azt sem, hogy füllent. Az is lehet, de még ha nem is teszi, megtesszük helyette mi, mert emberek vagyunk, és mélyen belénk ivódott a történet iránti igény, főként, ha azt gondoljuk, mi is fontos részei leszünk annak a történetnek. Tudja, én vagyok a hősnő, és végre megtaláltam a hősömet. Miközben kialakulnak az első benyomásaink, és tudatosulnak bennünk a tények, szükségét érezzük, hogy mindezt kontextusba helyezzük. Ezért kitalálunk egy történetet, amely arról szól, milyen gyerekkora volt, hogyan bántak vele a múltban a nők, a munkaadói. Az, amilyennek látjuk, szintén a történet részévé válik. A jövőbeli terveivel együtt. Aztán mi is bekerülünk. Előttem senki sem szerette eléggé. Egyik barátnője sem volt elég intelligens. Nem vagyok elég szép hozzá. Csodálja a függetlenségemet. Ezek egyike sem tény, mindössze annak kombinációja, amit ő elmondott magáról, és amit mi beszéltünk be magunknak. Így lesz egy hús-vér emberből egy kitalált történet kitalált szereplője.

− Fiktív szereplő.

− Igen. Be kell látnunk, nem jó ötlet hozzámenni egy fiktív szereplőhöz.

− De az alapján, amit mond, nekem úgy tűnik, elkerülhetetlen.

− Pedig nem az. Ha tizedannyira tudatosan járnánk el ebben az ügyben, mint amikor eldöntjük, mit vegyünk le az üzletben a polcról, sokkal kevesebb gondunk lenne. Gondoljon csak bele! Legalább húsz pár cipőt felpróbálunk, mire egyet megveszünk. Vadidegen emberek véleményét olvasgatjuk, mielőtt felhívjuk a bútorkárpitost. De amint megismerünk valakit, akit vonzónak találunk, vagy akinek szemmel láthatóan tetszünk, azonnal kikapcsoljuk a hazugságvizsgálónkat, és kihajítjuk az ablakon az ösztönös megérzéseinket. Nyugodtan lengetheti a kis tábláját a következő felirattal: elveszem a pénzed, kikezdek a barátnőiddel, mellettem szeretethiányos és elhanyagolt leszel, akkor is megtaláljuk a módját, hogy ez a tábla elfelejtődjön. Egyszerűen kitöröljük az emlékezetünkből.

− De… − szólalt meg Rebecca. – Mindenki kételkedik, csak nem mindenki hagyja, hogy a kételyei irányítsák a tetteit.

Grace bólintott. Rengeteg kétellyel találkozott a praxisa során – régi, összeaszott kételyekkel, amelyeket a mélyen megbántott, mélységesen elkeseredett nők tartogattak, őriztek, majd hoztak felszínre. Számtalan formában fordultak elő. Tudtam, hogy sokat iszik. Tudtam, hogy képtelen tartani a száját. Tudtam, hogy nem szeret, legalábbis nem annyira, mint én őt.

− Sokan kételkednek – helyeselt. – Az a gond, hogy nagyon kevesen ismerjük fel a kételyt. Az én felfogásom szerint a kétely ajándék. Mint a félelem. Meglepődne, ha tudná, hányan éreznek félelmet közvetlenül azelőtt, hogy valami rettenetes dolog történik velük, és amikor később visszaemlékeznek erre a pillanatra, rájönnek, hogy az volt az utolsó esélyük a közelgő katasztrófa elhárítására. Talán ön is ismeri az érzést: … Ne fordulj be abba az utcába! Ne ülj be annak a pasinak a kocsijába! A jelek szerint magas fokra fejlesztettük azt a képességet, hogy figyelmen kívül hagyjuk, amit tudunk vagy sejtünk. Evolúciós szempontból ez lenyűgöző, de engem a dolog gyakorlati oldala foglalkoztat. A kétely különleges ajándék. Meg kell tanulnunk hallgatni a kételyeinkre, nem szabad csak úgy félresöpörni őket, még akkor sem, ha miattuk fel kell bontanunk egy eljegyzést. Tudja, sokkal egyszerűbb lefújni egy esküvőt, mint elválni.

− Hát, erre nem vennék mérget – jegyezte meg Rebecca szarkasztikusan. – Amilyen esküvőkön én mostanában jártam… Akkor már egyszerűbb lefújni az olimpiát.

Ebben lehet valami, és ehhez ismerni sem kell Rebecca friss házas barátait. Grace esküvője kicsi volt, mert számára a család az édesapját jelentette, Jonathan családja pedig nem jelent meg. De azért Grace is járt már éppen elég őrületes lakodalomban.

− Múlt hónapban – folytatta Rebecca – a főiskolai szobatársam lőtt túl a célon, ötszáz embert hívott meg a Puckba. Az a rengeteg virág… Úristen! Legalább ötvenezer dollárt fizethettek, nem viccelek. Meg volt egy külön szoba egy hosszú asztallal, és arra halmozták a nászajándékokat. Tudja, mint régen.

Grace tudta. Ez is egy régi esküvői szokás volt, ami valahogy újult erővel tért vissza, mert – nyilvánvalóan – a modern esküvő nélküle nem lett volna elég puccos. Az ő szülei esküvője a St. Regis Hotelben volt, és egy külön előcsarnokot kaptak a nászajándékok – az Audubon ezüst, a Haviland porcelán, a teljes készlet Waterford kristály, amelynek később minden darabja az apja második felesége, Eva karmai közé került.

− Ott volt a fél Tiffany üzlet. Meg az összes konyhai kütyü, amit a Williams-Sonoma valaha is piacra dobott. Ami röhejes – nevetette el magát Rebecca −, mert a nő nem tud főzni, és a pasi sosem fog annyira kikupálódni, hogy ezüst evőeszközzel egyen.

Grace bólintott. Mástól is hallotta már mindegyik részletet, sőt ennél még többet is, amióta megvolt az a zabszínű kanapé. Hányszor végighallgatta, milyen tortúra felkutatni a szülők esküvőjén felszolgált, pasztellszínű cukorkát, amit ma már csak egy pici üzlet tart a Rivingtonon, és megcsináltatni a koszorúslányok gravírozott medálját, megszervezni, hogy melyik régi, márkás autó szállítsa az ifjú párt a Gansevoort Hotelben tartandó esküvői fogadásra. És ha ez még nem lenne elég, mennyi utánajárásba kerül, hogy a Seychelle-szigeteken lehessen a tíznapos nászút, ráadásul pontosan ugyanabban a cölöpökre épült faházban, az égszínkék Indiai-óceánon, ahol valamelyik híres celeb is kipihente az esküvője fáradalmait.

Ebben a kunyhóban kerül aztán sor arra a veszekedésre, ami az egész nászt beárnyékolja, és még évekkel később, a rendelőben is visszhangzik, annak a pszichológusnak a füle hallatára, aki már tudja, hogy ez a két ember a lehető legrosszabbat hozza ki egymásból, és ez talán sosem volt másként, de biztos, hogy mindig is így lesz.

Grace néha elképzelte, milyen lenne egy mérgezett hegyű lándzsával agyondöfni az egész esküvői iparágat. Fenébe a huszonegyedik századi, extravagáns esküvőkkel! Tessék szépen, csendesen, a legjobb barátok és a család színe előtt örök hűséget fogadni egymásnak! Így a párok fele – mégpedig pont a jó fele – azonnal letenne az egészről. Persze megvan a nagy buli létjogosultsága is, mégpedig a huszonötödik házassági évfordulón, amikor a férfi már megkopaszodott, és a nő meghízott a terhességektől. Ha ez lenne a szabály, hányan menekülnének fejvesztve! Sajnos mire eljutnak Grace-hez, az a hajó már rég elment.

− A kétely ajándék – mondta hangosan Rebecca, mintha próbálgatná a kifejezés erejét, azt, hogy elég mottószerű-e. – Ez jó.

Grace érezte Rebecca cinizmusának súlyát, aztán megérezte a sajátjáét is.

− Ne higgye, hogy szerintem az emberek nem változnak – szólalt meg, és igyekezett nem úgy beszélni, mintha védekezni akarna. – Az emberek igenis megváltozhatnak. Óriási bátorság és önzetlenség kell hozzá, de lehetséges. Csak az a gond, hogy túl sok energiát ölünk a kijavításba, aminél azért kicsi a siker esélye, ahelyett, hogy a megelőzésre koncentrálnánk. Ez azért nem mindegy, nem gondolja?

Rebecca alig észrevehetően bólintott, de nem figyelt igazán. Csak úgy sercegett a papír a tolla alatt, és bütykei kifehéredtek. Pillanatok alatt a végére ért, bármit is írt olyan serényen. Felnézett és tökéletes pszichológusi hanglejtéssel azt kérdezte: − Ezt kifejtené bővebben?

Grace levegőt vett, aztán folytatta. Az ő hivatásának egyik nagy ellentmondása, állította, hogy ha megkérdezzük az embereket, mit várnak a társuktól, józan, érett, jó emberismeretről tanúskodó válaszokat kapunk. Védelmet és összetartást, gondoskodást és inspirációt, biztonságos kikötőt, ahonnan bátran kihajózhatnak. De ha megnézzük a kapcsolataikat, hol van mindez? Ugyanezek a jó emberismerő, józan emberek egyedül vannak, vagy folyamatosan csatároznak, és egyre csökken az önértékelésük. Magukra maradnak, folytonos a súrlódás, egymás hátráltatása, a versengés – mindez azért, mert egyszer igent mondtak valakinek, akinek nem kellett volna. Ezért eljönnek Grace-hez, hogy együtt megpróbálják helyrehozni azt, ami tönkrement, de már túl késő felvilágosítani őket. Azelőtt kell ezt megtenni, hogy igent mondanak annak, akinek nem kellene.

− Férjhez megyek – közölte váratlanul Rebecca, amikor leírta az utolsó szót is.

− Gratulálok – bólintott Grace. – Nagyszerű hír.

A riporter elnevette magát.

− Komolyan?

− Igen. Komolyan. Remélem, gyönyörű lesz az esküvője, és ami ennél is fontosabb, csodálatos lesz a házassága.

− Ezek szerint létezik csodálatos házasság? – kérdezte Rebecca. Szemmel láthatóan jól szórakozott.

− Természetesen. Ha nem hinnék ebben, nem lennék itt.

− És, gondolom, férjnél sem lenne.

Grace nyugodtan mosolygott. Még az is nehezére esett, hogy azt a kevés információt kiadja magáról, amihez a kiadója ragaszkodott. A terapeuták nem reklámozzák a magánéletüket. Az írók viszont, úgy tűnik, igen. Megígérte Jonathannak, hogy az életük párként, családként továbbra is a magánügyük marad, amennyire csak lehetséges. Igazából a férfit nem is zavarta annyira az ügy, mint Grace-t magát.

− Meséljen a férjéről! – kérte Rebecca. Grace sejtette, hogy ez következik.

− Jonathan Sachs a neve. Az egyetem alatt ismertem meg. Pontosabban én még egyetemista voltam, ő már medikus.

− Ezek szerint orvos?

Gyermekorvos, avatta be a nőt Grace. Nem akarta megmondani a kórház nevét. Az mindent megváltoztatott volna. Amit most elmondott, azt az interneten is meg lehet találni, elég, ha valaki rákeres a nevére, mert a New York magazin néhány éve írt róla egy rövid cikket az évente megjelenő, legjobb orvosokat bemutató számában. Fénykép is volt Jonathanról – orvosi köpenyben szerepelt, sötét, göndör haja jóval hosszabb volt, mint ahogy Grace szerette. Nyakában ott lógott az elmaradhatatlan sztetoszkóp, a zsebéből pedig kikandikált egy óriási, kerek nyalóka. Olyan volt, mintha a teljes kimerültség ellenére is mosolyogni próbálna. Egy kopasz, vigyorgó kisfiú ült az ölében.

− Gyerekek?

− Egy fiunk van. Henry, tizenkét éves.

Rebecca úgy bólintott, mintha ez igazolná valamely feltevését. Grace asztalán felberregett a csengő.

− Szuper! – kapta fel a fejét az újságíró. – Ez Ron lesz.

Ron nyilván a fényképész. Grace felállt, hogy beengedje.

A férfi az előtérben állt, körülötte nehéz fémtáskák. Éppen SMS-t írt, amikor a nő ajtót nyitott.

− Helló – köszönt, hogy felhívja magára Ron figyelmét.

− Helló – viszonozta a férfi barátságosan, és felnézett. – Ron vagyok. Ugye, szóltak, hogy jövök?

− Persze – kezet ráztak. – Se haj, se smink?

A férfi furán nézett Grace-re. Nem volt számára egyértelmű, hogy a nő csak viccel.

− Csak viccelek – nevette el magát Grace, de titkon azért csalódott, amiért se hajat, se sminket nem kap. Kicsit beleélte magát. – Kerüljön beljebb!

Két táskával lépte át a küszöböt, aztán visszament a többiért. Egymagas volt Jonathannal, és a testfelépítésük is hasonló, azt kivéve, hogy Jonathan mindig is hiú módon igyekezett palástolni azt a kis pocakot.

− Helló, Ron – köszöntötte kollégáját Rebecca, aki most a rendelő ajtajában állt. Mindhárman az előtérben voltak, ami még az irodánál is szűkösebb volt. Ront lesújtotta a látvány: néhány masszív, dísztelen szék, egy navajo szőnyeg, a földön, egy kötött kosárban a New Yorker régebbi számai. – Szerintem bent kéne, nem? – szólalt meg Rebecca.

− Nézzük meg!

Ez már jobban tetszett neki. Behozott egy reflektort, egy fehér vásznat meg az egyik táskát, amiből fényképezőgépeket vett elő. Grace idegesen álldogált a kanapéja mellett, és idegenként szemlélte, ahogy a bőrfotelt az előtérbe száműzik. A férfi elhúzta az íróasztalt, és felállította rá a krómállványos reflektort, a vásznat meg a szemközti falhoz vitte.

− Általában van velem egy asszisztens – vetette oda további magyarázat nélkül Grace-nek.

Olcsó munka, gondolta a nő. Alacsony prioritású.

− Szépek a virágok. Jól mutatnának a fal mellett. Be is hozom őket a keretbe.

Grace bólintott. Ez a Sarabeth! Döbbenet, igazán.

− Nem akarja esetleg… − a férfi elhallgatott, és Rebeccára nézett, aki most dús keble előtt összefont karral állt.

− Rendbe hozni magát? – fejezte be helyette a mondatot a lány. Egy csapásra fotószerkesztővé változott.

− Hogyne.

Grace kiment a nem túl jól megvilágított, apró fürdőszobába – annyira kicsi volt, hogy egy túlsúlyos páciens egyszer el is sírta magát miatta. Még ha Grace tudta volna is, hogyan varázsoljon magából hirtelen olyan nőt, aki érdemes rá, hogy a Vogue hasábjain szerepeljen, akkor is képtelenség lett volna ezt ilyen szűk és homályos helyen megvalósítani. Jobb ötlet híján szappannal megmosta az arcát, majd papírtörlővel megtörölte. Ez semmilyen észrevehető változást nem eredményezett. Elkeseredetten bámulta tiszta, ismerős arcát a tükörben. A táskájából elővette a korrektort, és húzott egy-egy csíkot a szeme alá, de ez sem sokat segített. Most úgy nézett ki, mint egy kicsit fáradt nő két korrektorcsíkkal a szeme alatt. Ki ő, hogy így bánjon a Vogue-gal?

Vajon elég fontos az ügy ahhoz, hogy felhívja Sarabetht? Az elmúlt hónapok során Grace azt figyelte meg, hogy nem szívesen zavarja meg ügynökét az igazi munkájában – az igazi írókkal kapcsolatos tevékenységei közben. Más szóval nem lenne helyes felhívni őt, amikor lehet, hogy éppen a Nemzeti Könyvkritikusok Körének díjával kitüntetett szerzővel tárgyal irodalmi ügyekről, csak hogy megkérdezhesse tőle, kiszaladjon-e a legközelebbi drogériába kisminkeltetni magát. És a hajával mi legyen? Maradjon a szokásos, szigorú kontynál, amit hullámcsatokkal erősít meg (ezeket egyébként a régimódi, műanyag hajcsavarókhoz gyártják, és egyre nehezebb beszerezni őket)? Vagy csak engedje le, amitől ápolatlannak érzi magát, ráadásul úgy fest, mint egy kisgyerek?

Jó is lenne úgy kinézni, mint egy kisgyerek, gondolta szomorúan.

Persze hogy nem gyerek. Érett nő, magabiztos, kifinomult, ezerféle felelőssége és elkötelezettsége van, és már nagyon régen megtalálta a stílusát, amihez tartja is magát, és hálás a sorsnak, hogy nem kell folyamatosan újra kitalálnia magát, sem azon mesterkednie, hogy még szebb legyen. Jól tudta, hogy sokak szerint túl távolságtartó és fegyelmezett, de ez nem zavarta, mert azt a Grace-t, aki a tóparti házban farmert visel, és amint hazaér, első dolga kifésülni a haját, esze ágában sem volt a nyilvánosság elé tárni.

Elég fiatal. Elég vonzó. Elég jó a munkájában. Ezzel nincs is semmi baj.

A hírnév… Nos, az vészesen közelített. Ha lehetősége lett volna felkérni egy színésznőt, aki magasabb és csinosabb nála, hogy vegye át a szerepét, tegyen úgy, mintha ő lenne Grace könyvének szerzője, komolyan eljátszott volna a gondolattal. Fülesen keresztül súgna neki (Az esetek döntő többségében a potenciális házastárs nagyon rövid időn belül mindent elmond magáról, amit tudni érdemes…), miközben Matt Lauer vagy Ellen DeGeneres komoly arccal bólogat. De már nagylány vagyok, gondolta, és az ujjával megtisztogatta a tükröt. Aztán visszament a többiekhez.

Rebecca Grace székében ült, és elmélyülten nyomkodta a telefonját. A dohányzóasztalt előrébb tolták, hogy a váza és a könyv bekerüljön a képbe. Magától is tudta, hová üljön.

– Imádnivaló a férje – közölte Rebecca.

– Hát, igen – felelt Grace, de nem örült a megjegyzésnek.

– Hogy lehet ezt bírni?

Ron, aki a fényképezőgépébe nézett, visszakérdezett: – Micsodát?

– Rákos gyerekeket kezel.

– Gyermekonkológus – helyesbített Grace. – A Memorialban.

A Memorial Sloan-Ketteringben. A nő nagyon remélte, hogy most már ejthetik a témát.

– Én képtelen lennék rá. Valóságos szent lehet.

– Jó orvos – mondta Grace. – Nehéz szakterületet választott.

– Jézusom! – kapcsolódott be Ron is. – Nekem nem menne.

Még jó, hogy nem is várja el senki, gondolta Grace.

– Nem tudtam eldönteni, mit kezdjek a hajammal – szólalt meg hangosan, hátha végre sikerül elterelnie a figyelmüket. – Önök szerint? – Kezét a kontyához emelte. – Le is engedhetem, van nálam hajkefe.

– Ne, hagyja csak, így látom az arcát. Jó? – De nem őt kérdezte, hanem Rebeccát.

– Próbáljuk meg! – bólintott a lány.

– Rendben – egyezett bele a férfi. Fogta a fényképezőgépet, belenézett, és így szólt: – Ez most csak gyakorlás, rendben? Csak semmi izgalom!

Mielőtt Grace bármit is felelhetett volna, Ron már kattintott is. A nő azonnal megdermedt.

Ron elnevette magát.

– Mondtam, hogy nem fog fájni. Nem ül kényelmesen?

– Őszintén szólva nem – válaszolt Grace, és igyekezett mosolyt erőltetni az arcára. – Még sosem csináltam ilyet. Még sosem fotóztak magazinba.

És ezzel végre teljesen megaláztam magam – tette hozzá gondolatban. Az utolsó csepp bátorsága is elszállt.

– Akkor a lehető legjobb magazinnal kezdi! – felelte Ron vidáman. – Olyan képet készítek magáról, amin csak úgy ragyog. Azt fogja hinni, valami szupermodell szerepel a fotón.

Grace nevetése nem volt őszinte. Elhelyezkedett a kanapén.

– Nagyon jó! – biztatta Rebecca. – De fordítva tegye keresztbe a lábát! Abból a szögből előnyösebb.

Grace engedelmeskedett.

– És mehet! – kiáltott Ron. Gyors kattogás következett. – Nos – mondta, miközben ide-oda hajladozott, és minden bizonnyal ugyanabból a szögből fotózta a nőt, de apró változtatásokkal –, mi is a regénye címe?

– Regény? Jaj, ez nem regény. Olyat én nem is tudnék.

Most arra gondolt, talán jobb lenne, ha elhallgatna. Hogy fog kinézni a szája a képeken, ha beszéd közben fotózzák?

– Ezek szerint nem most jelenik meg az új könyve? – kérdezte a férfi, de fel sem nézett. – Én úgy tudtam, maga író.

– Nem. Mármint igen, írtam egy könyvet, de nem vagyok író. Vagyis… – Grace a homlokát ráncolta. – A könyvem a házasságról szól. Párokkal dolgozom.

– Terapeuta – segítette ki Rebecca.

De író is, nemde? Grace teljesen összezavarodott. Ha valaki megír egy könyvet, akkor író lesz belőle, nem igaz? Aztán valami más is eszébe jutott.

– Nem szellemíró áll a dolog mögött – jelentette ki olyan vehemenciával, mintha valaki ezzel vádolta volna. – Magam írtam a könyvemet.

Ron befejezte a kattogtatást, és most a gépe digitális monitorját vizslatta.

– Az lenne a jó – kezdte, de fel sem nézett –, ha kicsit balra fordulna. Elnézést, nekem balra. És kicsit hátrébb tudna hajolni? Így – bólintott. Eltűnődött. – Lehet, hogy mégsem volt igazam a hajával kapcsolatban.

– Hát jó – sóhajtott Rebecca.

Grace egy gyakorlott mozdulattal kihúzta a három erős hullámcsatot, és sűrű, ápolt, barna haja a vállára omlott. Odanyúlt, hogy kirázza, de a férfi rászólt.

– Ne, hagyja! – kérte. – Ez így jobb. Plasztikus. Maga nem látja, de gyönyörű a kontraszt a sötét haja és a világos blúza között.

Nem javította ki. Természetesen nem „blúzt” viselt, hanem puha, vékony, pergamenszínű kasmírpulóvert. Összesen öt ilyen ruhadarabja volt. De nem volt kedve Ronnal a blúz és a pulóver közti különbségről csevegni, még ha a Vogue fotósa volt is.

Egy kicsit megigazították a vázát. Aztán a könyvet.

– Jó – jelentette be a férfi. – Oké. Mehet.

Újra elkezdte. Rebecca szótlanul figyelt. Grace igyekezett lélegezni.

Szinte sosem ült ezen a kanapén, és most furcsa volt innen szemlélni a szobát. Észrevette, hogy az Eliot Porter-poszter ferdén lóg a falon, és az ajtó melletti villanykapcsoló fölött koszfolt éktelenkedik. Ezt majd le kell törölni, gondolta. És talán eljött az ideje, hogy lecserélje Eliot Portert. Már mindenki halálosan unja.

– Házasság – szólalt meg váratlanul a férfi. – Nem kis dolog. Azt hinné az ember, már mindent elmondtak róla.

– Mindig van mit mondani – felelt Rebecca. – A házasság tipikusan olyan dolog, amit senki sem akar elszúrni.

A férfi letérdelt, és alulról fotózta Grace-t. A nő megpróbálta felidézni, ettől rövidebbnek vagy hosszabbnak tűnik-e az ember nyaka.

– Ezen nem sokat gondolkodtam. Mindig is úgy voltam vele, hogy ha találkozunk a megfelelő emberrel, azt megérezzük. Én például megéreztem, amikor megismertem a feleségemet. Hazamentem, és megmondtam a barátomnak, akivel akkoriban együtt éltem: „Ő az.” Szerelem első látásra, vagy valami olyasmi.

Grace lehunyta a szemét. Aztán ráeszmélt, hol is van, és kinyitotta. Ron letette a fényképezőgépét, felvett egy másikat, és azt állítgatta. A nő úgy ítélte meg, most nyugodtan beszélhet.

– Ebben az a veszélyes, ha az ember számít erre a „megérzésre”, és nem is foglalkozik azokkal, akiket nem vesz észre azonnal. Szerintem mindenki számára sok megfelelő pár van, és folyamatosan beléjük botlunk, de annyira lefoglal minket a „szerelem első látásra” gondolata, hogy könnyen lemaradhatunk az igazán kivételes emberekről, csak mert nem villámcsapásszerűen érkeznek az életünkbe.

– Felém fordulna? – kérdezte Rebecca.

Más szóval: befogná? – gondolta Grace. A fiatal nőre nézett nézett, aki most az ő székében ült, az ő asztalánál. Ezt a kellemetlenséget azzal próbálta kompenzálni, hogy szélesen elmosolyodott. Ettől még kellemetlenebb lett a helyzete.

De volt még valami, ami ebben a kicsavart pózban egyre inkább a tudata felszíne felé törekedett, amit egyre kevésbé tudott távol tartani a tény, hogy a Vogue-nak fotózzák (amelynek lapjain egyértelműen senki sem fogja szupermodellnek nézni), vagy akár az, hogy a kanapéján üldögél, ahol sosem szokott. Mégpedig az a felismerés, hogy Ronhoz hasonlóan, sőt rengeteg pácienséhez hasonlóan, sőt valószínűleg sok olvasójához hasonlóan ő is csak úgy megérezte, hogy ő az, amikor először megpillantotta Jonathan Sachsot – rögtön tudta, hogy hozzá fog menni, és élete végéig szeretni fogja. Ezt elhallgatta Sarabeth, az ügynök, Maud, a szerkesztő és J. Colton, a sajtós elől is, ahogy most nem kötötte sem Rebecca, a hamarosan megházasodó újságíró, sem Ron, a fényképész orrára, aki csak úgy megérezte, hogy megtalálta az igazit, amikor megismerte a feleségét. Akkor éjjel a barátnőjével, Vitával és az ő barátjával átsétáltak a Charles folyó fölött, útban egy halloweeni bulira, amit egy hátborzongató épületben tartottak az orvosin. A többiek előrementek, de neki muszáj volt mosdót keresnie, és jól eltévedt az alagsorban. Úgy érezte magát, mint egy kisegér, miközben összevissza tekergett a föld alatti folyosókon. Fogalma sem volt, hol lehet, és egyre idegesebb lett, egyre jobban megijedt. Aztán hirtelen már nem volt egyedül – ott állt előtte egy férfi, akit azonnal felismert, pedig biztosra vette, hogy még soha életében nem látta. Sovány, zsíros hajú srác volt, arcán többnapos, nem túl elegáns szakállkezdemény. Johns Hopkins-pólót viselt, és egy műanyag teknőben szennyest cipelt, tetején egy Klondike-ról szóló könyvvel. Amikor meglátta Grace-t, elmosolyodott – olyan mosolya volt, hogy a Föld is megtorpant egy pillanatra. Grace lélegzete elakadt, az élete abban a pillanatban megváltozott. Mire legközelebb levegőt vett, ez a férfi volt a legfontosabb ember az életében, az, akit legjobban szeretett, akiben leginkább megbízott. Megérezte. Így aztán őt választotta, és ennek eredményeképpen most pont jó élete van, pont jó férjjel, pont jó gyerekkel, pont jó otthonnal, pont jó munkával. Vele tényleg így történt. De ezt nem mondhatta el. Különösen most nem.

– Felveszünk néhány közelit, jó? – szólalt meg Ron.

És ha nem jó? Van beleszólásom? – töprengett Grace.

– Jó – bólintott Rebecca, ezzel is jelezve, hogy a kérdés nem a terapeutának szólt.

Grace előrehajolt. Úgy érezte, csupán néhány centiméterre van tőle a fényképezőgép lencséje. Vajon ha belenéz, akkor a túloldalon meglátja Ron szemét? Kipróbálta, de csak az üveges, sötét felület nézett vissza rá. Sorozatos kattogást hallott. Aztán az is eszébe jutott, vajon akkor is így érezné-e magát, ha Jonathan lenne a gép mögött. Igaz, egyetlen alkalomra sem emlékezett, amikor Jonathan fényképezett volna, katt, főleg nem ilyen közelről. Grace volt a család fényképésze, bár az ő gépe nem volt olyan profi, mint Roné, ő maga sem volt olyan ügyes, mint a férfi, és nem is szeretett olyan szenvedélyesen fotózni. Ő fényképezett a szülinapokon és a nyári táborok családi hétvégéin, katt. Vagy amikor Henry Beethovennek öltözve elaludt, katt, vagy amikor a nagyapjával sakkozott, katt. És azt a képet is ő készítette, ami a kedvence Jonathanról – amikor a háborús hősök emléknapján a tónál rendezett futóversenyen, a célba érés után lelocsolta magát egy pohár vízzel, és az arcán jól látszott a büszkeség, és éppen kivehető volt a vágy. Vagy csak így utólag, gondolta Grace, katt. Talán azért látta mindig a vágyat azon a képen, mert később, amikor számolgatott, arra jött rá, hogy Henry mindössze órákkal később fogant. Miután Jonathan evett, és jó hosszasan állt a forró zuhany alatt, maga után húzta Grace-t a nő gyerekkori ágyába, katt, gyengéden mozgott benne, a nevét hajtogatta, és Grace emlékezett, milyen boldog volt, katt, és mennyire úgy érezte, hogy végtelenül szerencsés, és nemcsak azért, mert akkor fogant a gyermek, akire olyan nagyon vágyott, hanem azért, mert abban a pillanatban ez a lehetőség még csak nem is foglalkoztatta, sőt senki és semmi sem érdekelte, csak a férfi, csak ők ketten, csak a szeretkezés, katt. Most felszínre tört ez az emlék – a szem hozta elő, és az a másik szem, ami talán visszanéz rá a fényképezőgépből.

– Nagyszerű – jelentette ki Ron, és leengedte a gépet. Grace megint látta a szemét, ami egyébként barna volt, és egyáltalán nem különleges. Majdnem elnevette magát zavarában.

– Nem, jó volt – nyugtatta meg a férfi, aki félreértette a reakcióját. – És végeztünk is.

MÁSODIK FEJEZET

MI LEHET NAGYOBB ÖRÖM A GYEREKNEVELÉSNÉL?

Sally Morrison-Golden háza a keleti Harmincnegyedik utcán már első ránézésre is szándékos elhanyagolás jeleit mutatta. Ott voltak például a virágládákban a meghatározhatatlan, haldokló és halott növények, és az ajtó fölötti rácshoz kötözve a félig leengedett, piros lufi. Két oldalról elegáns, barna homokkőből épült házak vették közre – valószínűleg mindhárom épületet ugyanaz az építész tervezte. Gyönyörű, kétségtelenül drága növényeikkel és ragyogóan tiszta ablakaikkal egyfajta méltóságteljes szenvedéssel tűrték lecsúszott szomszédjuk jelenlétét. Amikor a testes, német au pair ajtót nyitott Grace-nek, a dacos rendezetlenség helyét azonnal átvette az irgalmatlan káosz, mindjárt az ajtó mellett, amit a telepakolt bevásárlószatyroktól nem is lehetett rendesen kinyitni. A felfordulás a gyerekek jelenlétét jelző csatatérrel folytatódott egészen a konyháig, majd fel a lépcsőn, ahol jó eséllyel további borzalmak várták volna az odatévedőt. Ez mind szándékosan van így, gondolta Grace, miközben az au pair (Hilda? Helga?) kitárta az ajtót, és ő óvatosan belépett rajta. Ebben a gazdag városban Sally volt talán Grace leggazdagabb személyes ismerőse. Az alkalmazottai között bizonyára van legalább egyvalaki, aki a rendért felel, ha a tisztaságért nem is, még négy gyerek mellett is (plusz még kettő Simon Golden előző házasságából, akik hétvégenként tettek látogatást a házban, ahová magukkal hurcolták a házi feladataikat, a sportfelszerelésüket és a kütyüiket). De Sallynek nyilván megfelelt ez a fejetlenség. Halmokban álltak a kiselejtezett cipők, a magazinok, a lépcső alján bevásárlószatyrokból épült barikád. Grace-nek az jutott eszébe, öt percnél biztosan nem több idő kipakolni a szatyrokból, majd azokat eltenni a helyükre, további két perc a helyükre vinni a blokkokat (ha egyáltalán szokás ez ebben a házban), levágni a címkéket, aztán bemenni az új ruhákkal a mosókonyhába, de az sem tarthat két percnél tovább, hogy a frissen vásárolt festékeket és papírokat átvigyék abba a helyiségbe, ahol a gyerekek kézműveskedni szoktak, és talán újabb két perc, mire a szórólapokat kidobják a szelektív hulladékgyűjtőbe. Legfeljebb tizenegy perc. Ez olyan nagy dolog? Az elegáns, klasszicista ház kegyelemért könyörgött. A zsaluk és a falak ki sem látszottak a gyerekkezek által készített festmények és makaróniékszerek közül, amelyeket teljesen átgondolatlanul ragasztottak fel. Úgy nézett ki a folyosó, mintha egy óvodai csoportszobába vezetne. Még Morrison-Goldenék színes, héber nyelvű ketubája is jégkrémpálcikából készült keretet kapott, amelyet a résekből kitüremkedő, kiszáradt ragasztó és bolyhok csúfítottak el. (Ez tulajdonképpen bele is illett a képbe, miután Sally az akkor még vőlegénye kérésére gondolkodás nélkül áttért a zsidó vallásra, majd az esküvő után készségesen alámerült a zsidó vallás és szokások elhanyagolásába.)

Grace követte a folyamatban lévő megbeszélés zajait, míg a ház hátulsó részében nem találta magát, a konyhában, amit újonnan építettek, és amihez egy kis kert is járult. Ott ült Sally, mellette egyik oldalról a talpnyalója, Amanda Emery, a másikról Sylvia Steinmetz, aki egyedül nevelte a zseniális Daisyt, akit egyéves korában fogadott örökbe Kínából, és aki a Rearden legfiatalabb felső tagozatos diákja lett, miután a harmadik osztályt egyszerűen átugrotta.

– Hála az égnek – nevetett Sally. – Végre jutunk is valamire.

– Ennyire elkéstem? – kérdezte Grace, pedig tudta, hogy nem.

– Nem, dehogy, csak képtelenek vagyunk bármerre is haladni a te megnyugtató jelenléted nélkül. – Azzal megigazította az ölében ülő, izgő-mozgó kisgyereket, a legfiatalabb lányát, Djunát, aki néhai anyósáról, Dorisról kapta a nevét, mint később kiderült.

– Kérnek még kávét? – kérdezte Hilda vagy Helga, aki Grace mögött lépett be a konyhába. Mezítláb volt, és nem lehetett ráfogni, hogy túl tiszta lenne a lába. Sötét színű orrpiercingje is volt, ami megint csak bizonyos fokú tisztátlanságra utalt.

– Szerintem igen. És magaddal vinnéd a babát? Az ő segítsége nélkül sokkal gyorsabban menne a munka – tette hozzá Sally bocsánatkérő hangon.

Az au pair szó nélkül kinyújtotta a kezét, Sally pedig átemelte a rugdalózó gyereket az asztal fölött. Amikor megérezte, hogy eltávolítják a figyelem középpontjából, Djuna tiltakozásul dívához illő sikolyt hallatott.

– Szia, kicsim – köszönt el tőle Sylvia. – Istenem, de cuki!

– Ajánlom is neki – felelte Sally. – Ő az utolsó gyerekem.

– Óóó, biztos? – kérdezte Amanda. – Neillel nagyon bánjuk már, hogy nem hagytuk nyitva a lehetőséget.

Grace nem ismerte túl jól ezt a nőt, és nem tudta pontosan, mire akar utalni. Kivetette a petefészkét? Vaszektómiát csináltatott a férje? Amandának tízéves ikrei voltak, és a nemrégiben elvégeztetett „arcfiatalító kezelés” ellenére minden további nélkül kinézett legalább negyvenöt évesnek.

– Bizony. Igazság szerint már Djuna is meglepetésbaba volt, de úgy voltunk vele, kit érdekel. Végül is miért ne?

Tényleg, miért ne? – gondolta Grace. Pontosan tisztában volt vele, mit jelent az, ha valaki négy gyereket (vagy inkább hatot) vállal New York Cityben. Két gyerek azt jelenti, hogy az ember eleget tett a kötelességének, számszerűen szaporodott, és már ez is éppen elég drága dolog. Három gyerek harmadik kör magániskolát, nyári tábort, jéghokit a Chelsea Piersnél, valamint továbbtanulási tanácsadást az USA legjobb egyetemeire való bejutás érdekében. De négy gyerek… Nos, Manhattanben kevesen nevelnek négy gyereket. Négy gyerek plusz egy dadust jelent, valamint lakás helyett házat. Elvégre a gyerekek nem lakhatnak egy szobában. Kell nekik a saját tér, ahol kifejezhetik az egyéniségüket.

– Meg aztán – folytatta Sally –, mi lehet nagyobb öröm a gyereknevelésnél? Szép karrierem volt, de komolyan mondom, egyetlen másodpercig sem hiányzott, amióta Ella megszületett. Még akkor sem, amikor a tavalyi évfolyam-találkozón nem győztek sápítozni a volt csoporttársaim, amiért feladtam a karrieremet. Mintha elszámolással tartoznék a Yale-nek, mintha az határozná meg, hogyan éljem az életemet. Csak néztem, és közben arra gondoltam, mekkorát tévednek. Aki azt mondja, nem a gyereknevelés a legfontosabb munka, az hazudik, ne higgyetek neki – fordult Amandához, mintha valaha is felmerült volna ez a probléma.

– Jaj, tudom, tudom – felelte Amanda vékony hangon. – De az ikrekkel annyi dolog van. Isten ments, hogy bármit is együtt akarjanak csinálni. Ha az egyik színjátszó körbe vágyik, a másik tornászni akar. Celia nem is hajlandó egy táborba menni a húgával, úgyhogy, köszi, kétszer is mehetünk Maine-be családi hétvégére.

Hilda/Helga meghozta a kávét, és letette a hosszú asztalra. Grace elővette a teasüteményt, amit idefelé jövet vásárolt. Ezt a többiek mérsékelt lelkesedéssel fogadták.

– A combom üzeni, hogy utál téged – közölte Sally, és két sütit is elvett.

– A te combodnak nincs joga hozzá, hogy bárkit is utáljon – torkolta le Amanda. – Én már láttam a combodat. Az egész Upper East Side irigyel érte.

– Hát – mosolygott elégedetten Sally –, tudod, azért edzésben vagyok. Simon megígérte, hogy ha lefutom a félmaratont, elvisz Párizsba.

– Anyám mindig ilyet hozott haza – jegyezte meg Sylvia, aki közben megkóstolta a sütit. – Tudod, azt a fahéjas csigát, aminek német neve van, csak nem jut eszembe.

– Schnecken – bólintott Grace. – Mennyei.

– Kezdhetjük? – csattant fel Sally. Ő nem a városban nőtt fel, nem tudott hozzászólni a New York-iak nosztalgikus élményeihez, és ez irritálta.

Előkerültek a jegyzettömbök és a tollak. Mindenki tiszteletteljesen bámulta Sallyt, aki a bizottság elnöke, és egyben a találkozó vezetője volt.

– Tehát. Két napunk van. És… – Itt elakadt a hangja, és kislányosan megrántotta a vállát. – De nem aggódom.

– Én egy kicsit igen – jegyezte meg Sylvia.

– Felesleges. Nézzétek… – Sally megfordította a sárga jegyzettömböt, és megmutatta a kék filctollal írt listát. – Az emberek pénzt akarnak költeni. Ez a lényeg. A többi részletkérdés. Kétszázan jelezték, hogy jönnek. Majdnem kétszázan. Már most sikerünk van.

Grace Sylviára sandított. Hármuk közül őt ismerte legjobban, pontosabban őt ismerte legrégebben. Nem mintha különösebben közel álltak volna egymáshoz. Tudta, hogy Sylvia fegyelmezetten tartja a száját.

– Ma délelőtt voltam Spenseréknél. Suki asszisztense és a házvezetőnő megmutatták a házat.

– Suki nem is volt ott? – lepődött meg Sylvia.

– Nem, de az alkalmazottakkal mindent átbeszéltünk.

Grace bólintott. Az, hogy bebocsátást nyertek Spenserék vityillójába, már önmagában is fegyvertény volt, és jó eséllyel ennek köszönhették a kétszáz pozitív választ, aminek darabja háromszáz dollárt kóstált. Suki Spenser, Jonas Marshall Spenser harmadik felesége és néhány Reardenbe járó óvodás édesanyja a város egyik legtöbb emelettel büszkélkedő lakásának birtokosa volt. Igazából három lakás volt, de az Ötödik sugárúti ház teljes hosszában, két emeleten összenyitották őket. A semmiből jelentkezett egy hónappal korábban – pontosabban az asszisztense jelentkezett –, és bejelentette, hogy bár Mrs. Spenser nem tud részt venni a bizottság munkájában, szívesen felajánlja a lakását az esemény helyszínéül. Az alkalmazottai felszolgálnak bármilyen ételt, amit csak odaadnak nekik, és a bort ők biztosítják. A Spenser családnak saját borospincéje volt Sonomában.

– Te ismered? – kérdezte Grace Sallyt.

– Nem mondhatnám. Köszönünk egymásnak a folyosón az iskolában, ennyi az egész. És persze írtam neki egy e-mailt, amiben meghívtam a bizottságba, de nem számítottam rá, hogy visszajelez, erre meg aztán pláne nem.

Mindent igen alapos biztonsági ellenőrzés követett, ami igazi tortúra volt, de megérte.

– Úristen, én olyan izgatott vagyok! – csivitelt Amanda. – Láttátok a Jackson Pollockjait?

Kettő is volt a házban, az ebédlő egymással szemközti két falán. Ezt Grace egy építészeti magazinból tudta.

– Azt hiszem – felelte Sally. – Sylvia, a barátod készen áll? Annyira kedves tőle, hogy segít nekünk.

Sylvia bólintott. Egyik ismerőse a Sotheby’s aukciós háznál dolgozott, és vállalta, hogy levezényli az árverést.

– Azt mondta, tekintsem ezt hálája jelének, amiért még a Horace Mann Iskolában segítettem neki, hogy átmenjen trigonometriából. Igaz, éppen csak átcsúszott.

– És az aukció? – kérdezte Grace. Igyekezett kitalálni, milyen pontok lehetnek Sally listáján, és kicsit megsürgetni a dolgokat.

– Igaz is. Nálam van a katalógus korrektúrája. Amanda, nem tudod, mit csináltam vele?

Amanda az asztalon szétdobált papírhalom közepén megbújó, szamárfüles füzetre mutatott.

– Oké – bólintott Sally. – Ez még nem végleges, holnap délelőttig változtathatunk rajta, de holnap délután megy a nyomdába… Sylvia?

– Szombaton egykor megyek érte – felelte a nő.

– Helyes – Sally feltette a szemüvegét, kinyitotta a füzetet, és felolvasta az egészet.

Virágok a L’Olivier-től és a Wild Poppytól. Hat szálláslehetőség Hamptonsban, egy Fire Islanden (a kertvárosi részen, nyugtatott meg mindenkit Sally), kettő Vailben és Aspenben, ezenkívül még egy a New York állambeli Carmelben (ez utóbbi senkiből sem váltott ki különösebb lelkesedést). A felajánlások között szerepelt egy teljes körű konzultáció egy a listás lakberendezővel (a lánya tizenkettedikes), főzőtanfolyam nyolc személyre Tribeca egyik rendkívül népszerű éttermében (a főszakács sajtósának fia hetedikes), New York polgármesterének társasága egy egész napra (a politikai elemző ikrei jövőre felvételiznek az iskolai előkészítő két igen értékes helyére), őssejtterápiás arcfiatalító kezelés a New York-i Egyetem orvosától. Ez utóbbi olyan rettenetesen és egyben érdekesen hangzott, hogy Grace alig várta, hogy megkérdezze Jonathant, mégis mi lehet az.

– És… erről küldtem e-mailt is – folytatta Sally. – Vagy nem. De Nathan Friedberg felajánlott egy helyet a táborában.

– Sally, ez csodálatos! – lelkesedett Amanda.

– Milyen tábor ez? – érdeklődött Grace.

– Tudod, a tábora – fordult hozzá Amanda. – Idén indítja be.

– Írtak róla az Avenue magazinban – tette hozzá Sally.

– Huszonötezer dollárt kér egy nyárra – vette át a szót Sylvia.

– Az nem kevés vízisíelés – állapította meg Grace.

– Nem lesz vízisíelés. Csomókötést sem tanulnak a gyerekek. Tábortűz sincs – közölte Sylvia álmodozó hangon. – Egyszerű földi halandók gyerekei be sem kerülhetnek.

– De… Ne haragudjatok, de ezt nem értem. Ez nem nyári tábor? – értetlenkedett Grace.

– Szerintem egészen zseniális – felelt Amanda. – Lássuk be, ezek a gyerekek a jövő vezetői. Meg kell tanulniuk, hogyan működik az üzleti élet, és nem árt, ha ismerik a jótékonykodás csínját-bínját. Nathan felhívott, és megkérdezte, nem akarom-e beíratni az ikreket. Mondtam neki, hogy szíves örömest, de a gyerekek ki is nyírnak, ha nem Maine-be küldöm őket táborozni. Ott már megvan a maguk kis klikkje.

Grace még mindig nem értette.

– De hol van az a tábor? És mit csinálnak ott? – kérdezte.

– Otthon fognak lakni. Busz megy értük minden reggel, és nagyon híres emberek látogatják majd meg őket, beszélgetnek velük – mondta Sally. – Üzletemberek, művészek. A gyerekek sokat fognak tanulni az üzleti tervekről, a befektetésekről. Meglátogatnak néhány céget a városban és azon kívül. Egyszer még Greenwichbe is elviszik őket. És minden hétvége szabad, olyankor tehetik, amit egyébként is tennének. Beírattam Ellát. Bronwen viszont egész nyáron a tengerparti nyaralóban akar lenni, mert ott a lova. És akkor eszembe jutott, vajon el tudom-e érni, hogy Nathan felajánljon egy helyet a táborában. Mégis csak huszonötezer dolláros tételről beszélünk! Ha ezt megszerezzük az iskolának, az nem kis eredmény.

– Bravó, Sally! – mosolygott Amanda. – Egészen zseniális.

– Az – nyögte ki Grace, de még mindig nem tért magához a döbbenettől.

Visszakanyarodtak a listához. Továbbtanulási tanácsadás. Iskolai előkészítős tanácsadás. Genealógus, aki házhoz jön a számítógépével, hogy ne kelljen szenvedni az internettel, felvázolja a családfákat, sőt fel is festi. Grace egy pillanatra eltűnődött azon, ne csapjon-e le erre a lehetőségre, hiszen úgyis illene vennie valamit, és ez csodás ajándék lenne Henrynek, de aztán eszébe jutott Jonathan rettenetes családja, és inkább letett róla. Először elöntötte a düh arra a gondolatra, hogy ilyen borzalmas emberek is képezik a fia családfáját, aztán elszégyellte magát, aztán már csak sajnálta a fiát. Elég baj az, hogy csak egy nagyszülője van. De attól a tudattól csak rosszabb lett, hogy ezek az emberek ott laknak tőlük néhány órányira, és még csak eszükbe sem jut meglátogatni az unokájukat. A listára egyébként felkerült néhány orvos is, bőrgyógyászok és plasztikai sebészek. Meg egy ember, akit Amanda „lábujjas pasi” néven emlegetett.

– Az egyik lánya harmadikos, a másik Daphne osztálytársa – mondta Sylviának, aki összevont szemöldökkel hallgatta.

– Miért „lábujjas” pasi?

– Az a specialitása, hogy a második lábujjból lefarag, hogy kisebb legyen, mint a nagylábujj. Egyszer odamentem a feleségéhez, amikor a gyerekeket vártuk az iskola előtt, és megkérdeztem, nem ajánlana-e fel a férje egy lábujjrövidítést.

Egyet? – tűnődött Grace. És mi lesz a másikkal?

– Én aztán bárkitől megkérdezek bármit. Miért ne? Mit felelhetnek igenen vagy nemen kívül? De szinte sosem mondanak nemet. Miért is mondanának, ha egyszer a gyerekük az iskolába jár? Örülhetnek, hogy felajánlhatják a szolgálataikat. És hát vízvezeték-szerelő vagy orvos, egyre megy.

– Jó, de… – Grace egyszerűen képtelen volt megállni, hogy közbeszóljon. – Ha már itt tartunk, a legtöbb orvos nem olyasmivel foglalkozik… – majdnem kicsúszott a száján, hogy „mint az emberi hiúság”, de még idejében észbe kapott –, amivel az ember szívesen fordul orvoshoz.

Amanda hátradőlt a székén, és érdeklődve méregette Grace-t. Nem haragudott, csak megdöbbent.

– Ez nem igaz – mondta. – Mindenki igyekszik vigyázni az egészségére. Akkor is, ha… nem is tudom… ha belgyógyászról vagy szívsebészről beszélünk, az a lényeg, hogy vigyázni akarunk magunkra, és a lehető legjobb szakemberhez akarunk fordulni a pénzügyeinkkel és az egészségügyi problémáinkkal is. Hány feleség venne meg egy konzultációt egy híres szívsebésszel a férjének?

– Grace férje is orvos – jegyezte meg Sylvia. Közömbösen mondta, de Grace pontosan tudta, mi vele a célja. Most együtt figyelhették a hatást.

– Tényleg, el is felejtettem – csapott le Amanda. – Milyen orvos is?

– Gyermekonkológus.

Amanda meglepetésében a homlokát ráncolta, aztán felsóhajtott. Arra a következtetésre jutott – helyesen –, hogy senki sem szeretné igénybe venni egy gyermekonkológus szolgáltatásait, bármilyen híres legyen is.

Sally a fejét csóválta.

– Mindig kimegy a fejemből. Olyan kimerült szokott lenni, ahányszor látom. Most komolyan, hogy bírja?

– Micsodát? – fordult hozzá Grace.

– Hogy azokkal a beteg gyerekekkel foglalkozik, meg a szüleikkel. Nekem biztosan nem menne.

– Nekem sem – csatlakozott Amanda. – Azt is nehezen viselem, ha valamelyik gyereknek fáj a feje.

– Az más, ha a saját gyerekedről van szó – világosította fel Grace. Értette, mire gondol a nő, mert számára is elviselhetetlen volt, ha Henry megbetegedett, igaz, ez nem sűrűn fordult elő. Mindig is nagyon egészséges gyerek volt. – Ha a páciensedről, akkor a szakértelmedet használod, úgy próbálsz neki segíteni. Egészen más ügy. Akkor az a dolgod, hogy segíts, hogy megkönnyítsd az életét.

– Igen – felelte Amanda dacosan. – Aztán meg meghal.

– Akkor is megpróbáltad – makacskodott Grace. – Nem az orvosok hibája, hogy az emberek megbetegszenek és meghalnak, és az sem, hogy ez gyerekekkel is előfordul. Ez mindig is így lesz. De én inkább most nevelnék rákos gyereket, mint húsz éve, és inkább New Yorkban, mint bárhol máshol.

Amandát nem hatotta meg ez az érvelés, csak a fejét rázta.

– Én nem bírnám. Ki nem állhatom a kórházakat. Utálom a szagukat is. – Úgy megborzongott, mintha Sally Morrison-Golden házának drága mocska közepette tisztítószer szaga csapta volna meg az orrát.

– Úgy örülnék, ha több művészünk és írónk lenne – jelentette ki Sylvia, aki bár szándékosan hozta fel az előbbi témát, most már megunta, és szeretett volna továbblépni. – Ebéd egy operaénekessel, látogatás egy festő műtermében. Miért nincs nálunk több művész?

Mert azok nem a Reardenbe járatják a gyerekeiket, gondolta Grace epésen. A New York-i magániskolák földrajzában a Rearden a Wall Street-csúcs és a Menő Jogász-hegy közötti hágót jelentette. A többi iskolába, a Fieldstonba, a Daltonba, a Szent Annába jártak a kreatív szülők, a színházi emberek, az írók gyerekei. Grace diákkorában még nem voltak ilyen élesek a határok. Az egyik barátnője apja a Columbia egyik tanára, mellesleg költő volt, de az osztályába járt a New York-i Filharmonikusok két tagjának botfülű fia is. De Henry iskolatársait pénzügyi tanácsadók és befektetési harcosok nevelték. Nem túl kellemes helyzet, de nem volt mit tenni.

– Szerintem egész jól állunk – jelentette ki Sally. – Negyven felajánlás, mindenkinek jut valami. Hacsak el nem kerülte valami a figyelmemet. Ha valakinek van valami ötlete, még bevehetjük.

– Arra gondoltam… – kezdte Grace, és őt is meglepte az a félénkségi roham, ami rátört. – Ha szeretnétek… ott a könyvem. Még nem jelent meg, de odaígérhetek egy példányt. Dedikálnám is.

Mindenki őt nézte.

– Persze, persze – bólogatott Amanda. – El is felejtettem, hogy írtál egy könyvet. Krimi? Jól jönne valami jó kis tengerparti olvasmány.

Grace szemöldöke összefonódott, így próbálta leküzdeni a nevetési ingert.

– Nem, nem, én nem olyan író vagyok. Pszichológusként dolgozom, mint tudjátok. A könyvem a házasságokról szól. Ez az első művem – tette hozzá. Feltűnt neki a büszkeség a hangjában, és ennek nem örült. – Az a címe, hogy Tudhattad volna.

– Hogy? – kérdezte Amanda.

– Tudhattad volna – ismételte meg Grace hangosabban.

– Igen, azt hallottam, csak azt kérdezem, mit tudhattam volna.

– Ja… Arra utal a cím, hogy a kapcsolat elején már mindent tudunk.

A következő nagyon hosszú és nagyon csendes pillanatban Grace-nek alkalma nyílt rá, hogy átértékelje a címet, a könyv tételmondatát, valamint mindent, ami valaha fontos volt számára. Legalábbis szakmailag.

– Akkor te felajánlhatnál egy terápiás alkalmat – lelkesedett Sally. – Lehetne az a szöveg, hogy „a házasságszakértő szeretettel várja párterápiáján”.

Grace-t annyira sokkolta a gondolat, hogy alig tudta megrázni a fejét.

– Az ízléstelen lenne.

– Jó, de biztos lenne rá jelentkező.

– Ne haragudj, de nem.

Amanda rosszallóan ráncolta a homlokát. Ekkor megszólalt a csengő. Mély, lusta hangja volt. Grace határtalan hálát érzett, amikor felfedezte, hogy a feszültség mintha elillant volna a kis csoportból.

– Hilda! – szólt Sally. – Kinyitnád?

Mozgolódás támadt a konyhában.

– Várunk még valakit? – kérdezte Amanda.

– Nem – felelte Sally. – Nem mondanám.

– Hogyhogy nem mondanád? – nevette el magát Sylvia.

– Úgy értem, valaki azt mondta, lehet, hogy eljön, de utána nem jelzett vissza, szóval…

Hangokat hallottak, de nem lehetett érteni, mit mondanak. Aztán jött a rugók nyikorgása. Aztán megjelent Hilda.

– A folyosón hagyja a babakocsit, jó? – fordult Sallyhez.

– Ó – nyögte ki Sally meglepetten. – Oké – és csóválta a fejét. – Oké – Mire legközelebb felnézett, már kiült az arcára a ragyogó, teljes fogsort kivillantó mosoly. – Helló! – pattant fel.

Egy nő bukkant elő Hilda háta mögül. Középmagas volt, göndör, sötét haja a vállára omlott, a bőre karamellszínű volt. Fekete szeme felett sötét, sűrű szemöldök ívelt. Csábosan nézett. Barna szoknyát és fehér blúzt viselt, ami két dolgot engedett láttatni – egy aranykeresztet és egy méretes dekoltázst. Kicsit mintha megijesztette volna a környezet, a nagy, de rendetlen ház, a három döbbent nő, a folyamatban lévő megbeszélés, ami a jegyzetfüzetekből és a szórólapokból ítélve talán már a végéhez közeledett. Félszegen biccentett, aztán kínos csendben álldogált tovább az ajtóban.

– Kérlek, ülj le – mutatott Sally a Grace melletti székre. – Hölgyek, bemutatom Mrs. Alvest. A fia, Miguel Alves negyedikes. Elnézést kérek, de nem tudom kiejteni a keresztnevedet.

– Malaga – közölte a nő. Puha, szinte éneklő hangja volt. – Malaga – ismételte meg, ezúttal lassabban, és megnyomta az első szótagot.

– Malaga – bólintott Grace. Kezet nyújtott. – Helló, Grace vagyok.

Sylvia és Amanda követték a példáját.

– Helló, helló – bólogatott a nő. – Bocsánat. Én késni. Kisbaba nyugtalankodni.

– Jaj, semmi gond – legyintett Sally. – De már elég sok mindent megbeszéltünk. Kérlek – mondta újra –, ülj le.

A nő leült Grace mellé, és keresztbe tette húsos, mégis kecses lábát. Előrehajolt, így melle szinte érintette az asztallapot. Még több hús villant ki a blúzból, de ez sem volt csúnya. Azt mondta volna, hogy kisbabája van? – tűnődött Grace. Látszott is rajta, hogy nemrég szült. Még nem fogyott vissza, és szemmel láthatólag volt még teje. A kezét összekulcsolta az asztalon. A bal gyűrűsujján vékony aranygyűrű csillogott.

– Az aukciós felajánlásokról beszélgettünk – avatta be Sally. Grace érzése szerint túlságosan lassan beszélt. – Amiket majd elárverezünk az iskola javára. Ösztöndíjakra – tette hozzá, és a jegyzeteire szegezte a tekintetét. – Általában a szülőktől várunk ötleteket. Hátha valaki fel tud ajánlani valamit a munkája kapcsán. Ha valaki művész vagy orvos. Ha neked is van ötleted, kérlek, szólj.

Malaga bólintott. Olyan arcot vágott, mintha halálhírt közöltek volna vele.

– Akkor… mehetünk is tovább – jelentette ki Sally, és így is tett. Malaga érkezése olyan hatással volt a csoportra, mint amikor elsül a startpisztoly. Mindenki felpörgött. Megbeszélték, kinek mi a dolga a maradék néhány napban, ki fogadja majd a vendégeket a földszinten (ez elég kellemetlen feladatnak számított), ki várja majd őket az emeleti márvány előtérben, és Sylvia megszerezte-e már azt a számítógépes programot, amivel majd fizetni lehet az est végén. Terveztek egy előzetes eseményt is, koktélozást az igazgatóval, amit igazából nem is ők szerveztek, de azért igényelt némi rendezkedést, valamint egy afterpartyt a Boom Boom Roomba, a Standard Hotelbe, amit többé-kevésbé Amandára bíztak (ez más szóval azt jelentette, hogy főleg az ő barátai fognak részt venni az eseményen). Szédületes ütemben intéztek el mindent.

Malaga meg sem szólalt, az arca sem rezdült, igaz, mindig arra nézett, aki éppen beszélt. De amikor felmerült a kínos téma, miszerint hogyan hagyják el tömegesen az eseményt, amikor elindulnak az afterpartyra, úgy, hogy a többiek ne érezzék kizárva magukat (hiszen már leadták a végleges vendégszámot a Standardban, és igazán nem vihetnek magukkal plusz embereket), a beszélgetést megszakította a kisbaba éles sikoltása. A hallgatag nő felpattant és kirohant a helyiségből. Egy pillanat múlva vissza is tért, kezében egy pici, sötét bőrű, zöld csíkos kendőbe csavart csecsemővel. A többi nő gügyögését Malaga bólintással nyugtázta, majd leült. Fél karját kibújtatta a hosszú ujjú selyemblúzból, lehúzta a fehér melltartót, és ezzel felfedte a mellét. Mindez olyan gyorsan történt, hogy Grace-nek zavarba jönni sem volt ideje, de amikor körülnézett, látta, hogy Amanda egészen megbotránkozott. Elkerekedett szemmel, alig észrevehetően megrázta a fejét, így aztán csak Grace tudott az elégedetlenségéről, és persze az, aki pont abban a pillanatban fordult Amanda felé.

Természetesen nem a szoptatással volt gond, hiszen valaha mindegyikük – talán Sylvia kivételével – boldogan szoptatott, részben azért, mert ez így szokás, részben büszkeségből, részben azért, mert kényelmes volt, és persze a gyerekeik egészségének érdekében. A gond a nő durva és közönséges meztelenségével volt – az egész melle kivillant, miközben a gyerek szopott, de látszott a