Réti László – Polip

Copyright © Réti László

Első megjelenés: 2013

( A hasonmás címmel)

A szerző elérhetősége:

www.retilaszlo.hu

info@retilaszlo.com

Szerkesztette

Réti László (2023)

Borítóterv

Réti László

Elektronikus változat

Réti László

© Parfüm & Toll

ISBN: 978-615-6734-02-0

Réti László

POLIP

Cameron Larkin második kalandja

A történet számos részletében valós eseményeken alapul.

Bár, hogy melyek azok, talán nem is fontos.

Hétfő

1

A lelkem mélyén azért ennél egy hangyányival komolyabb fogadtatásra számítottam, amikor egy másodperccel korábban lenyomtam a kilincset.

Illett volna honorálni, hogy egyáltalán bejöttem. Nincs annál utálatosabb dolog, mint a hétfő reggelt munkával kezdeni. Persze ez minden napról elmondható, de a hétfő különösen gyűlöletes. Már a Biblia is negatívan említi: a hétfő bűn. Bár ez így azért aligha jutott volna eszembe, ha előző este nem iszom magam csillámpónira.

Eleve tele volt a hócipőm az egésszel, és akkor még ez is: sehol egy ember. Hogy a kutya sem várt rám, nem igazán lepett meg. Nem jellemző a rendőrségre, hogy nagyon pátyolgatnák az újakat. Az azonban, hogy határozott füstszagot éreztem, még nekem is új volt. Kegyetlen másnaposságom miatt azonnal émelyegni kezdtem.

Mielőtt beléptem volna, még elkínzottan felnéztem az apró épület alacsony homlokzatára. Alseriffi iroda – Pine Valley – olvastam a megfakult feliratot, melyet csak tovább fakított a már reggel nyolckor tűző kaliforniai nap. Május derekán még nem volt ilyen kánikula. Kell ez nekem? tettem fel magamnak a kérdést századszor is, majd sóhajtva vállat vontam.

Tanácstalanul megálltam a küszöbön, hogy felmérjem a helyiséget. Alig hatszor hat yard alapterületű szobában álltam, amelybe íróasztalokat, székeket, egy italautomatát és pár számítógépet zsúfoltak. Az ajtó mellett egy mellig érő pult kapott helyet.

A füstszag innen jött.

Az a templomi, tömjénes fajta.

Átsandítottam a pult felett, s rögtön megláttam a tüzet a túloldalán.

Priccs állt a falnál, azon pedig egy rendőrtiszt hevert. Khaki egyenruháján, a hónaljnál, a hájhurkák körül jókora izzadságfolt sötétlett, tüskehajából patakokban folyt a verejték. A pasas az oldalán feküdt, mereven nézett a szemembe, és nem szólt egy szót sem. A legkülönösebb azonban a füléből a magasba nyúló sárgás tölcsér volt, amelynek a vége vidáman lángolt. A

mennyezet felé vékony, fekete füstcsík kanyargott. Megkísértett a gondolat, hogy egy palack vízzel a fickó segítségére sietek, de aztán nem tettem. Hátha ő lesz a főnököm.

Egyetlen szó nélkül felmutattam a levelet, amellyel ma reggelre iderendelt a San Diego megyei seriff, így a kolléga még fektében is jól láthatta a fejlécet meg a méretes rendőrségi jelvényt, amit a lapra nyomtattak.

– Rendőrtiszt? – vakkantotta.

– Az. Mától itt dolgozom.

– Mindjárt jövök – morogta, és felemelt egy kézitükröt, amiben megvizsgálta a fülében lobogó tölcsért. – Már csak pár perc.

– Persze – mondtam szelíden. Az őrültekkel jobb nem vitatkozni, főként, ha pisztoly lóg az oldalukon. A férfi ráérzett a gondolataimra.

– Nem vagyok bolond, csak a fülem fáj. Ez egy fülgyertya.

Fülgyertya.

Ühüm...

Hová teszi a fáklyát, ha majd aranyere lesz?

– Semmi gond – vontam vállat.

Percek teltek el egyetlen hang nélkül.

A pasas égett – én vártam.

Egyszer csak megszólalt a pulton a telefon. A kövér zsaru rám nézett.

– Ki az?

A készülék felé pillantottam.

– Nem tudom. – Ránéztem a kijelzőre. – De a 911-et hívja az illető –

tájékoztattam a fickót.

– Vegye már fel, ember! Azt mondta, mától itt dolgozik. Fogja fel vizsgamunkának.

Ezen ne múljék! Megnyomtam a kihangosító gombját, hogy azért a kolléga is hallja, és bejelentkeztem a hívónak:

– Alseriffi iroda, Pine Valley. Tessék!

– Segítsenek! – sipította egy nő fejhangon, amitől azonnal meglazult a fogtömésem. – Eltűnt az anyám!

A fülgyertyás rendőr arca megfeszült, de kísérletet sem tett rá, hogy a segítségemre siessen. Eleve nem volt szimpatikus, és ezzel sem javított a helyezésén.

– Nyugodjon meg, kérem! – búgtam a mikrofonba. – Kivel beszélek?

– Mrs. Mikkelson vagyok.

– Á, Mrs. Mikkelson! – Annyi öröm volt a hangomban, mintha ezer éve ismerném. – Mondja el, kérem, mi történt.

– Olyan ideges vagyok én is, meg a férjem is! A mama eltűnt! Egy piros pongyolában…

– Mikor látta utoljára?

– Este. Összevesztünk, és elrohant. Azt mondta, megöli magát.

Ez is jól kezdődik. Égnek emeltem a szemem. Öngyilkossági szándékkal eltávozott személy felkutatása. A leghálátlanabb zsaru melók egyike – nincs benne semmi érdekes, viszont hatalmasat lehet rajta bukni, ha elszúrsz valamit. Miközben feltettem az ilyenkor szokásos kérdéseket, a sárga lánggal lobogó rendőrtiszt kíváncsian hallgatott. Bár az is lehet, hogy a gyertyától semmit sem hallott. Amikor befejeztem a nő faggatását, a türelmét kértem, és letakartam a tenyeremmel a mikrofont, hogy ne hallja, amit a fülgyertyással beszélek. Mire kinyithattam volna a számat, a pasas megelőzött.

– Eddig megjárja. Most mit tenne?

Gondoltam, megmutatom, milyen tájékozott vagyok a témában.

– A friss bűnügyi kutatások szerint – kezdtem bele tudálékos hangon abba a fejtegetésbe, amelyet előző este Gary Sinise-től hallottam a CSI – New York ötven-valahányadik részében – az öngyilkosok, amennyiben valóban meg akarnak halni, nem mennek túl messzire a lakóhelyüktől. Ha fel akarják hívni magukra a figyelmet, rendszerint a kádban végeznek magukkal, ha nem, akkor leginkább a fáskamrát választják. Ez a statisztika.

Jövendőbeli munkatársam érezhetően meghökkent.

– Valóban…? Akkor tapintatosan derítse ki, hogy Mikkelsonék körülnéztek-e már a ház körül.

– Tapintatosan?

– Persze.

– Hát, jó – bólintottam. A tapintat a középső nevem. Beleszóltam: – Itt van még, Mrs. Mikkelson?

– Igen!

– Jól van, asszonyom, nyugodjon meg. Megkeressük a mamát, ne aggódjon. Máris hozzálátunk. Addig is megtenne valamit a kedvemért?

– Mit?

– Míg mi dolgozunk, ön csak feküdjön be a kádba, és vegyen egy jó meleg fürdőt, hogy megnyugodjon. Az majd segít. A férjét pedig kérje meg, hogy menjen hátra a fáskamrába, és vágjon egy kis tűzifát a kandallóba.

Attól majd ő is megnyugszik. Megígéri?

– Honnan tudja, hogy van kandallónk?

– Mi mindent tudunk, asszonyom. Megtesszük a szükséges lépéseket, és majd jelentkezünk.

Megszakítottam a vonalat, majd a fülgyertyásra néztem.

– Milyen voltam?

– Maga nem normális – hörögte fektében az alseriff.

Ahogy elnéztem a kis zsarátnokkal a fülében, arra gondoltam, bagoly mondja verébnek, ám mégis udvariasabbra hangoltam magam annak ellenére, hogy a kínzó macskajaj igencsak leszállította a hülyékkel szembeni tolerancia-küszöbömet. Már ha egyáltalán volt nekem olyanom.

– Ezt hogyan kérdezhettem volna meg körmönfontabban? Ha van hulla, és ott van, ahol mondtam, úgyis mindjárt visszahívnak.

Mérgesen visszanyelte a riposztot, így csend lett.

Ő szolidan lángolt, én pedig megbabonázva könyököltem a pulton.

Amikor végre kezdett izgalmasra fordulni a dolog, s már csak alig hüvelykujjnyi csonk maradt a kolléga fülében, a férfi kivette az izzó tölcsér maradékát, és bedobta a priccs mellé készített vizespohárba. Mihelyst a gyertya ellobbant, óvatosan kihalászta, és odaballagott a kormos csikkel a pulthoz. Szinte undorral nézett rám.

– Mit bámul, he?

– Maga meg mi a fenét csinált? – szakadt ki belőlem a kérdés.

– Mondtam, nem? Fülgyertya. A vákuum kiszívja a gyulladást – azzal egy bicskával szétfejtette a csonkot, és elém tárta annak barnássárga tartalmát. – Látja? Ezt mind a fülemből húzta ki.

Fordult egyet a gyomrom, és tudtam, hogy ezt most nem az esti whisky okozza. Inkább témát váltottam, és elé toltam a parancsomat.

– Cameron Larkin nyomozó őrmester vagyok, és mától itt szolgálok.

– Larkin? Mindjárt gondoltam – köpte a szavakat, s közben olyan mély szakértelemmel mért végig, akárcsak David Attenborough egy maláj tüskésteknőst. – Szóval maga az a Larkin!

– Igen. Az a Larkin vagyok – hagytam rá, hiszen túl sok Larkin aligha állhatott itt szolgálatba ezen a napon.

Valamiért úgy gondoltam, nem kell mindjárt az első alkalommal beszólnom a tisztnek, hiszen amilyen pechem van, még sokáig itt leszek.

Éppen eléggé megverte őt a sors nélkülem is, hiszen ilyen ronda embert már régen láttam.

Mármint élőt, persze.

Jó magas volt, hat láb felett, viszont hatalmas hassal és a dereka körül méretes úszógumival szerelte fel a természet. Haja ritkult, alighanem ezért vágatta tüskésre, kék szeme kissé révetegen bámult a képembe. Ha még ehhez hozzáveszem az elálló fülét, amelyből úgy kell kifüstölni a gyurmát, hát igencsak szerencsétlen figura állt velem szemben. Alighanem ő lesz a főnököm.

– Malcolm Jerstad vagyok, az alseriff.

Igen. Ő a főnököm. Tehát szép és okos – jobb, ha ezt mielőbb az eszembe vésem.

– Nos, Malcolm…

– Magának Jerstad alseriff, Larkin őrmester! – röffent rám.

Remek.

Utoljára az akadémián találkoztam ilyen jobbraát-balraát barmokkal, és nagyjából ott szólítottak utoljára a rangomon. Erre most, tizenhárom év után megint itt van egy karót nyelt. Fel kell vennem a tempót.

– Uram! Értettem, uram! – harsogtam a képébe egy légkalapács decibelértékével, és vigyázzba vágtam magam. Tudtam, hogy megy ez

katonáéknál. A CSI mellett a JAG-et is néztem egy időben. Sajnos csak a betűszavakat veszem észre a tévéműsorban.

Láthatóan elégedett volt, mert rám mordult.

– Igazolvány?

Mivel a rendőrségi jelvényemet két napja leadtam az előző

munkahelyemen, Great Fallsban, nem volt nálam más, mint a jogosítványom, ezért azt adtam át. Jerstad alaposan megnézte a képet, és a farzsebéből előkotort egy lapot. A kinyomtatott e-mailben álló adatokat összevetette a jogosítványon lévőkkel.

– Tényleg maga az.

– Uram! Igen, uram! – üvöltöttem kétlábnyi távolságból teljes erőmből a tisztnek, aki ezúttal kissé összerezzent. Kíváncsi voltam, melyikünk bírja tovább.

– Itt a fegyvere, az igazolványa és a jelvénye – tolt elém egy kartondobozt, amit a pult alól vett elő.

Egy kilencmilliméteres Beretta volt benne három tárral és egy doboz lőszerrel, meg egy Pine Valley Alseriff feliratú, bőrtokba zárt csillag. A jelvényt az övemre csatoltam, aztán a Terminátor III-ból ellesett gyors, szögletes mozdulatokkal ellenőriztem és megtöltöttem a fegyvert. Mivel két éve még Schwarzenegger volt a kormányzó, megfordult a fejemben, hogy talán ezzel kissé benyalhatom magam ennél az izzadságszagú bürokratánál.

Egy perc múlva az övemen lévő tokba csúsztattam a Berettát, majd újra vigyázzba vágtam magam, és felüvöltöttem:

– Uram! Készen vagyok, uram!

– Helyes. Ezen a lapon – tolt elém egy iratot – megtalálja a belépőkódjait a számítógépes hálózatba és a nyilvántartásokhoz, meg minden egyéb tudnivalót, közte a szolgálatba lépése időpontját és a havi beosztását.

– Igen, uram!

– Egyenruhát csak holnapután tud vételezni.

Most kicsit kiestem a szerepemből.

– Egyenruhát?

– Azt.

– Uram, én jó tíz éve nyomozó vagyok… nincs is egyenruhám.

– Itt majd lesz.

– De…

– Maga itt nem nyomozni fog, Larkin.

– Nem?

– Nem. Egyetlen nyomozói állásom van az irodában, és az az állás be van töltve.

– Akkor miért helyeztek ide?

– Udvarias vagy őszinte választ akar?

– Ezt most nem értem.

– A demoverzió szerint maga a járőröket fogja erősíteni, mivel komoly tapasztalatai hozzájárulhatnak az állomány képzéséhez.

– Valóban? Hízelgő.

– Ez tényleg az. De ez volt az udvarias. Érdekli az éles változat is?

– Az is van? – pislogtam zavartan. – Persze…

– Akkor az éles – vigyorodott el Jerstad. – Emlékszik még Karl McHugh-ra?

A francba! McHugh egy évvel ezelőttig a főnököm volt a San Diegó-i gyilkossági csoportnál. Akkor az ostobasága miatt meghalt a társam, én meg kórházban végeztem. Amikor bejött meglátogatni, az általa odacsődített sajtó szeme láttára a fejébe húztam egy infúziós állványt. Akkor jó ötletnek tűnt.

Betört a koponyája. Mennem kellett San Diegóból, és a montanai Great Fallsban kötöttem ki egy időre egy kaméleon társaságában... De az egy másik történet.

– Persze hogy emlékszem rá – vágtam fapofát. – Atyai jó barátom.

– Akkor bizonyára örül a hírnek, hogy fél éve őt választották meg seriffnek…

McHugh a seriff?!

Aki az alseriff felettese, aki az én felettesem? Cameron, Cameron, megint rossz hajóra szálltál. Közel voltam hozzá, hogy örömömben keressek egy tál spenótot, és belefejeljek.

Jerstad kaján vigyorral folytatta.

– Amikor kiderült, hogy maga visszatér a San Diegó-i rendőrség kötelékébe, a seriff személyesen kérte meg Devil kapitányt, hogy maga itt kezdhessen Pine Valleyben. Nagy megtiszteltetés ez, Larkin!

Az.

Szeretném is megtáviratozni. „Szívatnak, anyám, stop.”

– Igen, uram!

– Remek! Lépjünk tovább. Kocsija van?

– Nincs, uram.

– Nincs? – nézett rám csodálkozva.

– Great Fallsban az autóm végletesen amortizálódott.

– Akkor, hogy jött ide Montanából?

– Busszal.

Úgy nézett rám, mint aki ilyesmiről még nem is hallott.

– Nos, az baj... A kocsijaink jelenleg szervizben vannak. Mint láthatja –

mutatott körbe a szűkös helyiségben –, az elhelyezésünk nem épp ideális. A múlt héten kiégett az alseriffi iroda. Ezt a helyet a városi tűzoltóság bocsátotta ideiglenesen a rendelkezésünkre.

– Biztos rossz a lelkiismeretük.

– Mi?

Szívtam egyet a fogamon. Az ilyen megjegyzések miatt nem halad az én karrierem.

– Semmi, uram. Kérem, folytassa!

– A kocsik egy része is megsérült a tűzben, és a javítóbázison próbálnak valamit kezdeni velük. Azt a kettőt, ami még működik, a régebbi járőrök használják.

Benézett a pult alá, és előhalászott egy indítókulcsot.

– Ez… nos, ez egy… – hosszan kereste a szavakat – tartalék autó... A tartalék tartaléka. Egy magánszemély, egy angol mágnás adományozta a seriff irodájának, amikor elfogtuk a hétvégi házába betörő rablókat. Arra az esetre, ha nem lenne járműve, McHugh seriff kifejezetten magának szánta az autót, Larkin.

Elfogott a félelem. Legutóbb is egy autón vesztem össze McHugh-val.

Abban a kocsiban halt meg a társam. Jerstad elém tolta a kulcsot, én meg rámeredtem a belepréselt jelre.

– Ez meg mi?

– Slusszkulcs.

– De a jel!

– Ez egy Mini.

– Mini mi?

– Ez a neve. Nem a jelzője.

– Mi a fene az a „Mini”?

– Egy angol kocsi, Larkin. – Mivel még mindig bambán néztem, úgy vélte, magyarázatra van szükségem. – Angol… Tudja: London, puding, Churchill. Egyszóval angol.

– Ja! – derült fel az arcom. – Angol!

– A váltóval vigyázzon, valami más típusból szereltek bele egyet, mert az eredeti tönkrement. Nehezen jár.

Ez is jól kezdődik.

– Itt a rádiója, a hívóneve Valley 9 lesz.

Kissé tétován a derekamra csatoltam az adó-vevőt.

– Mikor kezdek, alseriff?

Ránézett az órájára.

– Húsz perce szolgálatban van.

Meghökkentem.

– Azt hittem, ma még nem osztanak be. Elfoglalom a helyem, felveszem a felszerelést…

– A felszerelést megkapta, az egyenruhát meg csak holnapután tudja felvenni.

– De…

– Mit akar még, csessze meg? Rezesbandát?

– Nem, uram!

– Na, akkor mehet járőrözni. Az útvonalterve itt van – nyomott a kezembe egy újabb lapot. – Ha letér róla, kibelezem. Ha hívást kap, rohan,

ha nem kap hívást, rója a köröket. És keresse meg Mrs. Mikkelson anyját!

Megértette?

– Igen, uram! – üvöltöttem, s közben arra gondoltam, mégis inkább a New York State Gallery of Monet- t kellett volna választanom, amikor új munkahelyet kerestem. Jól jönne most a biztonsági őri dzsekijük, hátán az NYSGM felirattal.

Jerstad már el is fordult, de még utána szóltam.

– Alseriff!

– Mi van?

– Ki van még szolgálatban?

– Fair rendőrtiszt. Hívóneve Valley 4.

– Csak mi ketten?

– Kisváros ez, Larkin.

– Látom – morogtam, és az ajtó felé indultam.

– Hé! Larkin!

Tudtam, hogy nem úszom meg ennyivel. Négyes fázis. Most jön a fenyegetődzés. Visszafordultam.

Jerstad az ujjával integetett.

– Itt nem fogja ám eljátszani ugyanazt, mint Great Fallsban! Magán lesz a szemem.

– Majd vigyázok, uram.

– Helyes.

Anyád.

Kiballagtam a szűk irodából a napfényre, hogy megkeressem a kocsimat. Az angolt.

2

A valami egy platán alatt várakozott.

Úgy nézett ki, akár egy kerekded doboz. Mi is ez? Nem jutott eszembe a neve, de a hátuljára szerencsére rá volt írva: Mini. Mintha Jerstad nem egészen ezt mondta volna, gondoltam, de aztán eszembe jutott, hogy ezek az átkozott pudingevők nem tudnak rendesen beszélni. Leírva azt látni, hogy

„nadrágtartó”, kimondva meg „hózentráger”. A kocsi kerekei körül szépen nőtt a dudva, a karosszéria meg annyira poros volt, hogy csak sejteni lehetett, feketére és fehérre van festve. Legalább ez rendőrségi járműre utalt.

Szomorúan végigmértem a kocsit. Egyelőre csak két fő bajom volt vele: láthatóan legalább ötvenéves volt, és nekem cirka mellig ért. Talán még a Beatles forgatott vele klipet. Ahogy elnéztem, az jutott eszembe, már a brit mágnások se a régiek. Ezt az autót alighanem egy baromi nagy Rolls-Royce vásárlásakor kaphatta a fickó. Kulcstartónak.

Távirányítónak persze nyoma sem volt, kulccsal nyitottam a kocsit. Az ajtó cuppanva kitárult, és megállapítottam, hogy gyakorlatilag a jármű teljes oldala ajtó. És ez nem azt jelentette, hogy óriási ajtaja van…

Bénultan meredtem rá.

– Mint egy rohadt golfkocsi – morogtam, és beültem a vezetőülésbe.

Azonnal tudtam, hogy nekem ez a járgány túl kicsi. Derékban máris szorított. Korábban egy Cherokee-m volt, meg apám régi Suburbanjét használtam – azokba ezzel simán be lehetett volna parkolni. Pont ez a szűk velorex kellett még nekem a rohadt fejfájáshoz!

Kivettem a tokból a Berettát, mert a kézifékkartól nem fért el a fegyver az oldalamon, majd némi töprengés után becsúsztattam az ajtózsebbe.

Elfordítottam az indítókulcsot, és a motor harmadszori próbálkozásra beugrott. Ezt a javára írtam, mivel a Mini láthatóan egy hónapja nem mozdult. A rádiómnak sehol sem volt helye, így hát rácsipeszeztem a napellenzőre, mire az rögtön megadta magát, és az egész az ölembe szakadt.

– Remek.

Az alkatrész persze nem kicsúszott a helyéről, hanem eltört, így hátrahajítottam az ülés mögé. Ezzel aztán meg is telt az a hely, amit Oxfordban vagy hol az isten háta mögött a kalapoknak meg a többi utasnak szántak.

Ekkor megszólalt a rádió.

– Valley 9-et hívja Valley Központ.

Központ? Az a koszlott iroda? A számhoz emeltem a készüléket.

– Plató a hídnak: vételen.

– Ne szórakozzon, Larkin! – hörögte Jerstad. – Induljon a katolikus templomhoz! Valami gond van az atyával.

– Indulok.

Jó ideig elszórakoztam a kicserélt botváltóval, de sehogy sem tudtam sebességbe tenni. Se előre, se hátra. Végül mégis sikerült egy olyan pozíciót találni, amiben nagy kínlódva megindult a kocsi, majd, ahogy gyűjtötte a sebességet, egyre inkább magára talált. A váltógomb ábráját tanulmányozva arra jutottam, hogy ez a sebesség alighanem a hármas lehetett. Sebaj, az jó lesz mindenhová, az elindulástól az autópályáig – legfeljebb némi üveghangja lesz a motornak. Úgy döntöttem, hogy ezentúl ebben a sebességben hagyom, és úgy tekintem, mintha automataváltós lenne. A hátramenet bizonyára hiányozni fog, de a kapcsolása egyelőre megfejthetetlen rejtélynek bizonyult számomra. Miért nem tudnak ezek az idióták kormányváltós autókat gyártani, ahogy az a civilizált világban szokás?!

Kihajtottam a térképet, mert fogalmam sem volt róla, hol is van a katolikus templom. Hamarosan megtaláltam, és csináltam egy száznyolcvan fokos fordulót, majd alig öt perc múlva leparkoltam a templom mellett. A főbejárat előtt már ott várakozott az őrs egyik épen maradt járőrkocsija. Ez bezzeg egy normális kinézetű, viszonylag új darab volt, ráadásul Chevrolet –

szóval emberi márka. Valamiért le mertem volna fogadni, hogy a Valley 4-esé.

A motorház mellett egy drabális, egyenruhás nőszemély beszélgetett egy csapat vénasszonnyal. Még ez is. Ki nem állhatom a nyanyákat, főleg másnaposan.

Mármint, ha én vagyok másnapos.

Kiszálltam a kocsiból, és utat törtem magamnak a rendőrnőhöz.

– Helló – lengettem meg előtte a jelvényemet. – Cameron Larkin őrmester vagyok. Mától én is itt dolgozom.

– Jó napot! Fair rendőrtiszt – mutatkozott be, és kezet nyújtott.

Roppanást éreztem. A szorítása egészen átrendezte a kézközépcsontjaimat, és összekuszálta az idegeket. Amikor legközelebb ki akartam nyújtani a mutatóujjamat, a hüvelykem kezdett el körözni. A hölgy alig fél arasszal nőtt magasabbra nálam, és legalább húsz fonttal többet nyomott.

– Mi történt? – néztem fel a templomra, bár ehhez ki kellett kandikálnom a kollegina hóna alatt.

– Gond van az atyával.

– De a fiú azért rendben van, ugye?

– Milyen fiú?

– Atya, fiú... szentlélek? – vigyorogtam rá biztatóan, de tökéletes értetlenséggel bámult a szemembe. Lemondóan legyintettem. – Túl távoli asszociáció volt. Lapozzunk!

Akkor megláttam egy piros pongyolát.

– Egy pillanat, kolléganő – intettem le Fairt, és a nyanyák felett átnyúlva elkaptam Mrs. Mikkelson éppen lelépni készülő anyját. – Hová, hová olyan sietősen? Juliska odaég a sütőben, vagy mi? Maradjon csak itt!

– Eresszen!

– Majd, ha lehiggadt.

– Mit csinál, őrmester? – értetlenkedett a kolléganő is. A Jerstad-féle idióták hatására ő is a rendfokozatomon szólított.

– Cameron – mondtam.

– Micsoda?

– Nem őrmester, hanem Cameron.

– Oké. Akkor mit csinálsz, Cameron?

– Ez a hölgy – mutattam a sipítozó öregasszonyra – öngyilkossági szándékkal lépett meg a lányától. Hívj mentőt!

– Mentőt? – szaladt fel Fair szemöldöke, és az idős asszonyra nézett. –

Minek? Láthatóan jól van…

– Láthatóan igen – kontráztam –, de nem vagyok orvos. Te talán igen?

– Nem…

– Akkor hívj mentőt! Az egész éjszakát kint töltötte a szabadban, egy szál pongyolában. Bármi történhetett vele, és akár belső sérülései is lehetnek…

– Semmi bajom! – sipította a vénasszony. Ugyanolyan bántóan éles hangja volt, mint a lányának: üveget lehetett volna vágni vele.

– Honnét tudja azt maga? – ripakodtam rá. – Meg van bolondulva!

Tegnap még öngyilkos akart lenni!

– Dehogyis akartam!

– Cameron, ezt nem teheted – vélte a kolléga.

– Dehogynem. Nekem nem fog meghalni a hazatérte után öt perccel, hogy aztán járhassak a bíróságra. Hívod már végre azt a kurva mentőt?

Fair végre megértette, hogy a hátsónkat akarom védeni a mentővel, és beszélni kezdett a rádióba. Addig is beültettem az öreglányt a Minibe, és rázártam az ajtót. Onnan nem fog meglépni – én is alig bírtam kijutni belőle, nemhogy ez a kriptaszökevény. Ahogy elnéztem az állapotát, talán nem is baj, ha lassan kezdi szokni a szűk, kárpitozott tereket.

– Nos? – tértem vissza a kolléganőhöz.

– Öt perc, és itt vannak.

– Remek. – Állammal a templom kapuja felé intettem. – Szóval mi van az atyával?

– Volponi atya alighanem megőrült.

– Konkrétan mit csinált?

– A mise alatt egyszer csak elkezdte átkozni a nyáját.

– A mijét?

– Hát őket – mutatott Fair az öreglányokra.

Körbenéztem a nyájon. Elég öregecske bárányai voltak az atyának.

Rágós húsúak. Ezeket ugyan nem cserélné el a bagdadi bazárban egyetlen lyukas szőnyegre sem.

– És?

– A központ azzal küldött ki, hogy sorra jönnek a bejelentések a templomtól. Akkor értem ide, amikor a hívek már sírva rohantak ki a kapun.

Az atya meg jött utánuk, és folyamatosan káromkodott.

– Te mit csináltál?

– Elébe álltam, felszólítottam, hogy ezt azonnal hagyja abba, és mondtam neki, hogy mentőt hívok.

– Hogyan reagált?

A nő megvakarta a halántékát.

– Furcsán. Rám meredt, keresztet vetett, majd azt kezdte ordítani, hogy távozz tőlem, és visszarohant a templomba… – Megcsóválta a fejét. – Te érted ezt, Cameron?

Ránéztem a kitűzőjére, és elröhögtem magam.

– Persze hogy értem, Lucy. Megőrül a pap, kirohan a templomból, és kibe botlik? Egy rendőrbe, akinek a mellkasára az van kiírva, hogy Lucy Fair.

Az alseriffnek sikerült magát Lucifert küldenie a kerge paphoz. Csoda-e, ha kereket oldott?

Fairnek leesett az álla.

– A szentségit!

– Esetleg ezt is mondtad neki?

– Nem.

– Sebaj! Lesz még rá módod.

A templom elé bekanyarodott a mentőautó, én meg odaintettem a kolléganőnek.

– Vitesd be a pongyolás hölgyet, aztán intézd el, hogy jöjjön vissza a kocsi a papért is. Maradj kinn, ezzel a névvel amúgy se nagyon vagy kívánatos odabent.

– És te?

– Kihozom a papot.

– Egyedül?

– Miért? – vontam fel a szemöldökömet. – Mit csinál majd velem?

Lecsöpögtet viaszgyertyával?

– Az őrültek igencsak bővében vannak az erőnek.

– Tudom. Én sem az edzőteremben szereztem a magamét.

Ezen láthatóan elgondolkodott, de ezt nem volt időm kivárni.

Otthagytam, és felsiettem a lépcsőn a templom kapujához. Egytornyú, gótikus stílusban felhúzott kőépület volt, az ablakai a magasban nyíltak, és

oly keskenyre szabták őket, akár a lőréseket. Inkább illett volna valahová a német síkságra, mintsem ide, Kalifornia napsütötte ege alá. Ahogy beléptem a kinti hőségből, megborzongtam. Az árkádok alatt hűvös volt és sötét. A félhomályban erőltetnem kellett a szememet, a kőfalak pedig csak úgy ontották magukból a hideget. A padsorok kétoldalt helyezkedtek el, szemközt pedig az oltár állt. Fény alig jutott át a szűk ablakokon, az ajtó pedig már döngve be is csapódott mögöttem.

Egyszeriben nem is tűnt olyan jó ötletnek a papvadászat. Előhúztam a Berettát, és óvatosan csőre töltöttem. Itt bent igenis reális veszélynek tűnt, hogy lecsöpögtetnek viaszgyertyával.

– Volponi atya?

Velőtrázó sikoly töltötte be a magas falak közé zárt főhajót.

Hát, mit mondjak, kis híján magam alá vizeltem. A szőr nemhogy felállt a hátamon, de azzal a lendülettel hullani is kezdett. Nem vagyok bátor fickó, utálom az ilyen szituációkat. Sajnos azonban születésemtől fogva hülye is vagyok, így aztán minduntalan eszement helyzetekbe keverem magamat.

Miután elült a sikoly visszhangja, és újra működött a fülem, ismét tettem egy tétova kísérletet.

– Volponi atya?

– Távozz tőlem! – ordította a pap, és egy pillanatra láttam elrebbenni az oltár mögött fekete reverendás alakját. Gondolkodás nélkül arrafelé vetettem magam, és futólépésben az oltárnál termettem.

– Itt van, atyám?

– Távozz tőlem!

A hang kongott a kőoszlopok között, nem tudtam behatárolni, merről jöhetett.

– Atyám!

– Mit akarsz?

– Segíteni jöttem…

– A Sátán vagy, és megkísértesz engem! Uram, segíts!

– Nem vagyok sátán, atyám. Rendőrtiszt vagyok, és…

– A Sátán! – harsant az üvöltés, és láttam, amint a pap átrohan a pillérek között, majd egy csigalépcsőn őrült tempóban elindul felfelé. A harangtoronyba. Hát hova máshova ment volna, ha nem oda, ahova a tériszonyom miatt magam is annyira kívánkoztam…

Eltettem a pisztolyt, és megtöröltem a homlokomat.

– A francba.

Ekkor láttam meg az oltár mögött a kitárt ajtót, ami az atya szobájába nyílt – nyilván a szertartások előtt használta. A ruhafogas pontosan szemben volt az ajtóval, és szinte hallottam, ahogy hívogat.

– Cameron – mondtam félhangon –, ez hülye ötlet!

Léptem egyet.

– Cameron, ezt az egyet ne! – csitítgattam magam, de már nem volt megállás.

Egy perc alatt magamra kaptam Volponi másik reverendáját, és eligazgattam a köntösszerű ruhadarabot. Gallért nem találtam sehol, így aztán kettéhajtottam egy papír zsebkendőt, és azt dugtam be az ádámcsutkám alatt a nyakkivágásba. Pár méterről egészen rendjén valónak tűnhetett a fehér gallér. Övet kanyarítottam a derekamra, és hátul beletűztem a Berettát meg a bilincset.

Újabb egy perc múlva a csigalépcső aljában álltam, és felfelé bámultam az ingatagnak tűnő lépcsőfokok végeláthatatlan sorára.

– Ez egy igen hülye ötlet – jelentettem ki újfent a nyilvánvalót.

Van ugyanis némi tériszonyom.

Illetve nem is olyan kevés.

Mindegy, a lényeg, hogy már nem volt visszaút. Elindultam felfelé.

Vékonyabbra vettem a hangom, és éneklő hanghordozással, szólongatni kezdtem a papot.

– Volpóóóóóóni atyaaaa!

Ezúttal nem jött válasz.

Pár perccel később a csigalépcső tetejére értem, és jó négyemeletnyi magasságból bámultam le a padsorokra.

– Tényleg ostoba gondolat volt, Cameron – szögeztem le fennhangon, mivel megnyugtat, ha magamhoz beszélhetek, főleg, ha úgy be vagyok gyulladva, mint most is.

Deszkapallós padláson álltam, s jó tíz yarddal távolabb újabb csigalépcső vezetett felfelé, egyenesen a harangtoronyba. Volponi atya a lépcső alján állt. A hideg futkosott a hátamon a tekintetétől. Egyszerre volt szelíd és eszelős, én pedig egyszeriben megértettem, hogy ha most valamiért elindulna felém, úgy menekülnék innen, hogy még a pisztolyt is eldobnám, nehogy visszahúzzon a plusz súly.

A pap azonban csak állt ott.

– Volponi atya?

– Ki vagy te?

Enyhén meghajoltam.

– A Vatikánból küldtek… – Hát honnan máshonnan.

– Miért?

– Üzenetet hoztam… – improvizáltam.

– Megszentségtelenítetted a ruhámat – mondta szelíden a lelkipásztor.

Egy másodpercig sem sikerült átvernem. Nem is tudom, mire gondoltam az imént, amikor felvettem a reverendát. Talán arra, hogy majd megbízik bennem?

– Sajnálom, atyám.

– Meg kell ezt gyónnod, fiam.

– Meggyónom – mentem bele a játékba, és lassan elindultam a reverendás alak felé. – Gyóntass meg, atyám!

A talpam alatt nem csak recsegett a padlózat, hanem egyenesen meghajlott, és amikor egy-egy vastagabb szálka elpattant, apró porfelhők röppentek a magasba. Egyre jobban gyöngyözött a homlokom. A hátam mögött óvatosan kinyitottam a bilincset, hogy ha odaérek, csak rá kelljen csapnom a pap csuklójára.

– Súlyosan vétkeztél.

– Megbocsátásért könyörgök, atyám.

– Nincs bocsánat ilyen vétekre! – ordított fel váratlanul az addig szelíd ember, és szélvészként rohanni kezdett felfelé a lépcsőn. Ennyit a megbocsátási kötelezettségről.

Utána ugrottam, de a ruhája széle kicsúszott az ujjaim közül, és hasra estem.

– Az anyád úristenit!

– Távozz tőlem, Sátán!

Felnéztem és láttam, hogy úgy szökell felfelé a pallók és roskatag deszkák erdejében, hogy azt még Tarzan is megirigyelhette volna. Pillanatok alatt eltűnt a magasban, és csak a harang magányos, tompa kondulása jelezte, hogy feltehetően nekirohant. Reméltem, hogy a homlokával. Kis szerencsével most bambán ül a földön – legalábbis egy Tom és Jerry filmben biztosan ez történne. Már nem láttam, mindössze az átkozódása jutott el hozzám. Esélytelennek tűnt, hogy utolérjem. A deszkák vészjóslóan ropogtak alattam, és időnként akkora reccsenések hallatszottak, akár egy puskalövés.

Már tudtam, mit kell tennem.

Óvatosan felkeltem, és leporoltam a reverendát. Körültekintően, végig a korlátba kapaszkodva visszaaraszoltam a lépcsőn a földszintre. A hullámokban rám törő tériszony miatt úgy szorongattam a karfát, hogy leérve egészen elgémberedtek az ujjaim. Amikor végre újra kőpadlót éreztem a talpam alatt, letérdeltem, hogy megcsókoljam a kövezetet. Hiába, van ennek a ruhának valami hatása az emberre...

Levettem a klepetust, visszaakasztottam a helyére, azután kimentem, és magam mögött kétszer ráfordítottam a zárat, majd a kulcsot odaadtam az éppen megérkező Jerstad alseriffnek.

– Tessék, főnök!

– Mi ez?

– Templomkulcs.

– És az atya?

– A toronyban.

– Miért nem hozta le?

– Mert nem vagyok akrobata.

– Hozza le!

– Hozza le a nyári villám! Én ugyan fel nem megyek oda még egyszer!

– Ez parancs! – vörösödött el Jerstad, mivel ráébredt, hogy vagy negyven kíváncsi vénasszony figyeli az előadást. – Azonnal hozza le!

– Miért?

Jerstad érezhetően meghökkent.

– Hogyhogy miért?

– Miért hozzam le? Miért jobb, ha itt van?

– Hát… hogy… hogy ne tehessen kárt magában.

– Tehát tegyen inkább kárt bennem?

– Rendőrök vagyunk. Ez a dolgunk!

– Milyen igaz. Parancsoljon – álltam félre az ajtóból. – Maga is zsaru.

Próbálja meg, alseriff, én sajnos éppen most vallottam kudarcot.

– De… – Jerstadet kezdte elönteni a méreg.

– Nézze, főnök – karoltam át a vállát. – Az egyház kétezer éve alatt pap még nem maradt a toronyban. Várjuk meg, amíg lejön. Majd akkor elviteti a diliházba.

– Már miért jönne le?

– Mert megéhezik. Vagy megundorodik a denevérektől. Pisálnia kell.

Elfogy az ostya. Mit tudom én!

– És ha leugrik?

– Akkor is lejön, nem? Bár eddig semmi nem utal öngyilkossági szándékra.

– Menjen vissza! – rázta le magáról a karomat újdonsült főnököm.

Felsóhajtottam, és egészen közel hajoltam hozzá.

– Sajtó – suttogtam el a varázsszót.

– Mi?

– Percek kérdése, és itt lesz a média. Mindenkit érdekel egy templomba zárkózott kerge pap, nem gondolja? Pine Valley egy órán belül élő adásban lesz. Maga meg választhat. Tegyük fel, beküld engem, noha előre szóltam, hogy nem vagyok kiképezve ilyen helyzetekre. És ezt itt úgy húszan hallani fogják, merthogy tíz másodperc múlva fennhangon fogom erre magát figyelmeztetni, arra mérget vehet. Aztán mondjuk, valamelyikünk meghal. Ha történetesen Volponi atya, akkor magát – stílszerűen szólva – keresztre feszíti

a sajtó. Azután valaki talán majd megkérdezi, miért éppen egy Lucy Fair nevű rendőrt kellett ideküldeni, és ugyan ki hozta meg ezt a döntést? –

Jerstad nyelt egyet, én meg békülékenyen ismét átkaroltam a vállát. –

Vagy…

– Vagy?

– Vagy várhatunk itt, míg a pap lejön magától, maga meg nyilatkozhat vagy hússzor, hogy milyen higgadtan kezeljük a helyzetet, mivel nem akarjuk, hogy az atya megsérüljön és így tovább. Hívathat pszichológust, túsztárgyalót, püspököt, halottlátót, hozathat pizzát, ami csak kell. Több a lehetősége, mint a Monopolyban. Most őszintén: hol jobb nekünk ez a pap?

Ott fenn vagy itt lenn?

Az alseriff láthatóan emésztgette a hallottakat, de mire döntésre jutott volna, megjelent egy fehér kisbusz. A tetején parabolaantenna meg mindenféle szenzorok.

– Na – intettem oda –, meg is jöttek az első keselyűk.

Jerstad bólintott.

– Igaza van, Larkin. A polgárőrök majd körbeveszik az épületet. Az atya nem tud elszökni.

– Maradjak?

– Nem – rázta meg gyanúsan gyorsan a fejét. – Folytassa csak a járőrözést.

– Értettem, uram!

Tökéletes, gondoltam. Valójában a helyzet mindösszesen egyetlen ember számára oldódott meg. S az én voltam.

Visszaballagtam a Minihez, odabólintottam a hatalmas termetű

Lucynak, és beültem a kocsiba, amelyből már elszállították a pongyolás banyát. A biztonsági övet nem tudtam eléggé magasra állítani, így vágta a vállamat. Az már csak hab volt a tortán, hogy nem fért mellém a csatja, így az utasüléshez tartozó zárba kellett bekattintanom. Köcsög britek.

*

A délelőtt a végéhez közeledett. Fél tíz után jöttem el a katolikus templomtól, és a következő két órát fel s alá autózva töltöttem, amit Pine Valleyben alighanem járőrözésnek hívnak. Csakhogy ebben a városkában a fű se nőtt, és két óra múltán úgy éreztem, még Pompeiben is nagyobb élet van, mint itt. Akkor aztán végre megszólalt az adó-vevő.

– Valley 9, a Központ hív.

– Itt a 9-es.

– Menjen a Rykerre, és a 62-es számot keresse. Lopásról érkezett bejelentés.

– Ryker 62. Vettem.

Nagyjából tíz percembe került, mire megérkeztem, és nagy ívben megfordulva leparkoltam a közepes méretű családi ház előtt. Mivel a Mini reggel óta folyamatosan hármasban üzemelt, és a hátramenetet továbbra sem leltem, igyekeztem megint orral beállni. Amíg az ember nem próbálja meg nélküle leélni az életét, nem is tudja, mennyire fontos dolog a rükverc.

Ahogy megfordultam, fel kellett hajtanom a szemben lakó család gyepére, ahol elütöttem egy kerti törpét, és egy homokozóvödör is elreccsent a kerekek alatt. Legalább megtanulja a gyerek, hogy ne hagyja szerteszét a holmiját.

Mire kikászálódtam a kocsiból, a Ryker Street 62-ből már elő is került egy hatvan év körüli ember. Ahogy közelebb jött, határozottan csirkeszar szagát éreztem rajta. Kezdtem komolyan hinni benne, hogy a harminc év alattiak már mind elmenekültek Pine Valleyből. Az egyetlen viszonylag fiatalabb ember Volponi atya volt… igaz, már ő is megőrült. Szép kilátások. A magam harminchat évével alighanem a kés élén billegtem: maradás és megbolondulás, vagy menekülés erről a nyugdíjasfarmról.

Míg ezen elmélkedtem, a pasas bemutatkozott, de nem figyeltem a nevére. Mindegy is volt, magamban már úgyis Mr. Csirkeszarnak hívtam.

– Maga rendőr? – nézett rám hitetlenkedve.

Na, igen, ez alighanem a nyakkendőmnek szólt. Ma reggel egy almazöld színű darabot választottam, amelynek a végén sárga kaszáspók ült, és rezignáltan szivarozott. Hogy ez mit jelent?

Fogalmam sincs.

Biztosan arra gondolt a megálmodója, amikor egy átkokózott éjszakát követően papírra vetette a tervet, hogy valami marha így is, úgy is megveszi majd. Igaza lett. Hiába, amíg lószar van, veréb is van.

– Íme, a jelvényem. Larkin őrmester vagyok, uram. Úgy hallottam, lopás történt.

– Igen. Ez… – kétségbeesetten kereste a szavakat. – Ez egyszerűen felháborító! Hogy ilyesmi megtörténhet! Hatvankét évemet leéltem békében, biztonságban, rendőrnek még csak a közelébe sem mentem…

Ezzel a csirkeszarszaggal jól is tetted, gondoltam.

– …erre most, öreg fejjel meg kell érnem, hogy kirabolnak! Hát merre halad ez a világ, fiatalember?! Kétségbeejtő, hogy…

Itt letiltott az agyam: az ilyen fickók ellen van benne egy olvadóbiztosíték. Ő meg csak mondta, mondta, mondta… mondta... Castro tanulmányútra jöhetett volna hozzá. Egyszer sikerült közbeszólnom, akkor elkértem a jogosítványát, hogy felírjam az adatait. Amikor végeztem a körmöléssel, még mindig ömlött belőle a felháborodás. Közbe kellett vágnom.

– Szóval, mi történt pontosan?

– Kiraboltak!

– Mekkora értéket vittek el?

– Tizenkétezer dollárnyit!

Halkan füttyentettem. Mr. Csirkeszar helyében én is ki lennék akadva.

– Kérem, mutassa meg, hol történt a bűntény.

– Máris.

Meglepetésemre nem befelé ment, hanem elindult a ház sarka irányába, én meg vonakodva követtem. Megkerültük az épületet, és a hátsó udvarba jutottunk. Hatalmas baromfiudvar terült el előttünk, tele csirkével, pulykával, kacsával. A szag forrása már megvolt. A házigazda mélyről jövő

felháborodással széttárta a kezét.

– Tessék!

– Tessék mit?

– Innen rabolták el.

– Mit?

– Karolát és Annabellát.

– Hogy kit? – Emberrablásról eddig szó sem volt.

– Karolát és Annabellát. A díjnyertes yorkshire-i gatyás tyúkjaimat.

Darabja hatezer dollár!

Lassan eltettem a jegyzetfüzetet, és ez a pauza elég volt arra is, hogy kissé lehiggadjak. Közben elvetettem a vonzó gondolatot, hogy nekifutásból seggbe rúgom az öreget.

– Szóval két nyavalyás tyúkot vittek el?

– Díjnyertesek!

Szemügyre vettem a baromfiudvar régi kerítését és a közvetlenül mögötte kezdődő, a domboldalra felfutó sűrű erdőt.

– Uram, azt hiszem, megoldottam a rejtélyt.

– Igen? – vidult fel a pasas. – Máris?

– Karola és Annabella elhunyt.

– Jaj, ne! Hogyan?

– Elvitte őket a róka.

– De hát az udvar be van kerítve!

– Akkor sas.

Azzal megfordultam, és faképnél hagytam Mr. Csirkeszart.

Az ilyen hülyék veszik el a rendőrségi kiszállások negyven százalékát.

Komolyan mondom, ha egyszer kiadnák kötetben a segélyhívóra beérkező

elmebeteg hívásokat, hát az lenne csak a bestseller! Bár az is igaz, a zsarukon kívül senki sem hinné el, hogy igazak a történetek.

Amikor kiértem az utcára, a Mini mellett egy sírdogáló kisfiút találtam.

Azonnal átérzetem a bánatát.

Rám is pontosan így hatott a kocsi.

Mialatt beszálltam, ránéztem.

– Mi a baj, cimbora?

– Eltört a homokozóvödröm – hüppögte.

– Nem vigyáztál rá?

– De vigyáztam! Nem én törtem össze, de anya nem hiszi el, amit mondok – nézett rám panaszosan. – Azt mondta, hogy jön majd egy rendőr, ha hazudok, és elvisz.

– Hát, anyukádnak igaza van. Nem szabad hazudni.

Erre a nem várt válaszra a kissrác megtörölte az arcát, és végigmért.

– Te ki vagy, bácsi?

Elvigyorodtam.

– Tulajdonképpen rendőr.

Én még ilyen gyors hazafutást a profi ligában sem láttam! Mire észbe kaptam, már csak a fiúcska után becsapódó ajtót láttam. Nem baj, egy jó darabig biztosan nem fog füllenteni, s így hasznos tagja lesz majd a társadalomnak. Hiába, értek a gyerekek nyelvén! Mivel megvolt a mára rendelt jócselekedet is, elindultam az autóval, azonban ebben a pillanatban újra megreccsent a rádió.

– Valley 9!

– Vagyok.

– Jöjjön a Hatvankettedik utcához – hallottam Jerstad karcos hangját.

– 45-ös szám.

– Vettem. Öt perc.

Huszonöt perccel később megálltam a Hatvankettedik utca 45. előtt, és levetettem magamról a Minit. Jerstad egy szép nagy Chevrolet terepjáró oldalának dőlve, karba tett kézzel várakozott, és láthatóan ideges volt.

Tüntetőleg az óráját nézte, miközben felé ballagtam. Egyenruháján több helyen átütött a verejték, másutt pedig a korábban megszáradt foltok szélét sókicsapódás fehér vonalai jelezték. Nem tudom, mondtam-e már, de rettentően csúnya fickó volt az alseriff, főleg így foltosan. Akár egy vedlő

hiéna.

– Késett.

– Dugóba kerültem.

– Pine Valleyben?!

– Magának is szép jó napot.

– Ne szemtelenkedjen, Larkin! Megmondtam, hogy itt nem fog akkora galibát csinálni, mint odafenn, Montanában. Itt rend lesz!

– Értem, uram. Mi lett a pappal?

– Előcsaltuk. Most kórházban van – vetette oda foghegyről, aztán végigmért: – Szolgálatban ne hordjon ilyen ocsmány nyakkendőt.

Csodálkozva lenéztem a mellemen szivarozó pókra.

– De hát ez a hobbim.

– A nyakkendő?

– A pókok. Van otthon hatvankét darab madárpókom. Ha ezután legyet fogna az uzsonnáján, uram, kérem, tegye el nekem. Negyed centért megveszem darabját.

– Legyet?!

– Nem is szűkíteném le ennyire. Nagyobb szúnyog is jó. A pókoknak kell – vontam vállat bocsánatkérőn. – Mivel van még hét fekete özvegyem is…

Jerstad elbődült.

– A barátnőjéből én csinálom a nyolcadikat, ha még egyszer ebben a nyakkendőben jön dolgozni!

Ez egy barbár. Megadóan bólintottam.

– Miért hívott ide?

– Ez a szolgálati lakása.

Felnéztem a méteres gazzal körbenőtt földszintes faépületre. A festés pergett, az ablakokat vastagon lepte a por, némelyik repedt volt. A bejárat előtti szúnyogháló foszlányokban lógott, az odavezető ösvényt pedig benőtte a gyom. Jerstad felém hajított egy kulcsot.

– Vegye birtokba!

Olyan return nel küldtem vissza a kulcsot, ami Federernek is becsületére vált volna.

– Kösz, de már van lakásom. San Diegóban béreltem.

– Engem ez nem érdekel. – Megint felém szállt a kulcs. – Magának a seriff ezt a házat utalta ki. Nekem csak az számít, hogy ha az éjszaka közepén hívom, tizenöt percen belül ott legyen.

Végre leesett a tantusz, hogy a seriff, az én drága régi McHugh barátom nem egyszerűen csak kitolni akar velem. Teljesen nyilvánvaló volt, hogy San Diegóból nem érek negyedóra alatt Pine Valleybe. Az a féreg tényleg ki akar csinálni. Ezzel a kocsival és a San Diegó-i lakásommal csak idő

kérdése volt, hogy mikor kések el valahonnan, és akkor lehet majd indítani ellenem valami eljárást. Mert az tény volt, ugye, hogy nem fogom feladni a városi lakást – tudtam ezt én is, és tudta a seriff is. Meg minden bizonnyal Jerstad is.

Kinyitottam az ajtót, és beléptem a halljába. A falak szürkék voltak a kosztól. Visszafordultam az alseriffhez.

– Mennyi pénzt ad a seriffiroda a felújításra?

A kolléga rekedten felröhögött.

– Semmit.

– Nem baj – vontam vállat. – Majd kifestek. Vagy inkább elhívom a haverokat paintballozni. Két-három óra alatt kész is leszünk. Tudja: kellemeset a hasznossal…

– Ez a város tulajdona – fenyegetett meg az ujjával Jerstad. – Vigyáznia kell rá, és meg kell óvnia az állagát.

– Ezt az állagot megóvni? Minek? Műemlékvédelem alatt áll?

Főnököm kifejezéstelenül meredt a szemembe.

– De jópofa! De jópofa! Na, menjen dolgozni!

Sóhajtva visszazártam a házat, és beültem a kocsiba. Belenéztem a visszapillantóba, és a homlokom ráncba szaladt. Pár óra alatt kaptam egy tré kocsit, egy lerobbant házat, egy őrült papot, egy rosszindulatú főnököt és egy uszkve kétmázsás kolléganőt.

– Mi jöhet még?

Jerstad bekopogott az ablakon.

Na, ez jöhet még. Leengedtem az üveget.

– Igen, uram?

– Borotválkozzon meg! Hogy néz ki maga?

Belenéztem a belső tükörbe.

– Nem is tudom… – tűnődtem el. – Mint Bruce Willis?

– Maga nem szemleképes!

– Momentán ez igaz, uram! De! Szun Cu óta tudjuk, hogy egyetlen szemleképes alakulat sem harcképes. És persze egyetlen harcképes sem szemleképes.

Ezt nem értette meg elsőre, én meg kihasználtam a pauzát, és elindultam. Sosem fog megszeretni, ha csak úgy otthagyom, ahányszor cseszeget. Még szerencse, hogy eleve esze ágában sem volt megszeretni.

*

Alig csorogtam két háztömbnyit, amikor a főutcán megláttam a jellegzetes motort egy tetoválószalon előtt. Fekete Suzuki Intruder volt hatalmas vörös felnikkel – az ember nem is hitte volna, hogy elférnek a sárhányók alatt. Ilyen motorral csak egyetlen fickó járt! Leparkoltam a járda mellé úgy, hogy ne kelljen majd hátramenetbe kapcsolnom induláskor, és bementem a stúdióba.

A külső helyiségben nem volt senki, ezért a függönnyel elválasztott hátsó szobához mentem, és nesztelenül beléptem.

A két férfi háttal ült nekem.

A tetováló elmélyülten dolgozott az ügyfél hátán, szája sarkában egy parázsló cigaretta fityegett. A szagból ítélve, nem csak dohány volt beletekerve. Hátrapillantott, aztán unottan vállat vont, és folytatta a munkát.

Egy ideig elnéztem a művet, meg a művész előtt üldögélő alakot, akinek mindkét kezéről egy-egy ujj hiányzott. Igazából a bal kezén csak a fél ujja, na! Egyszer részegen mondtam is neki, te vagy az egyetlen haverom, aki egy kezén meg tudja mutatni az időt, ha fél öt van.

Lényeg a lényeg: nettó nyolc ujja volt. Megkerültem a fickót, és leültem vele szemben.

– Helló, Polip!

A férfi felnézett, és széles mosoly ömlött el az ajkán.

– Cameron! Hát visszatértél?

Polip középtermetű, inas, félig palesztin, félig mexikói származású figura volt. Nemigen tudtam elképzelni olyan szituációt, ahol a vérkeveredés ilyen szélsőséges formában megtörténhetett. Esetleg egy a Hamász által eltérített acapulcói utasszállító fedélzetén? Az élet furcsa dolgokat produkál.

Hat évig a San Diegó-i gyilkossági csoportnál dolgoztam, s akkoriban Polip volt az egyik informátorom. Ez azért is érdekes, mert sokáig nem tudott róla, hogy ő valójában rendőrségi füles lett. A városi kórházban találkoztam vele először, mindketten prosztatavizsgálatra vártunk a folyosón, és egész jól elbeszélgettünk. Hiába, az urológián valahogy megnyílnak az emberek. Neki is az első vizsgálata volt, nekem is. Ha úgy vesszük, egyszerre vesztettük el a szüzességünket.

Már egy éve mesélgetett nekem ezt-azt, mire rájött, hogy zsaru vagyok.

Mint később elmondta, addig azt hitte, újságíróként keresem a kenyeremet, és azért szövegelt mindenfélét. Akkor viszont már nem volt visszaút, de nem is nagyon ágált a dolog ellen, mert megkedvelt, és inkább érzett a haverjának, mint a tartótisztjének.

Bűnügyi szempontból eléggé mihaszna forrásnak bizonyult, sosem adott igazán jó információkat, csak kisebb bolti tolvajlásokat meg pár rablást dobott fel nekem, de szórakoztató alaknak ismertem meg, ezért megtartottam. Sosem lehet tudni, mikor lesz jó valamire. Valószínűleg soha, de hát annyi felesleges ember dolgozik a San Diegó-i rendőrségnek, hogy úgy véltem, eggyel több már igazán nem számít.

– Visszajöttem, Polip.

Már a neve is fura volt. Mindenki csak így ismerte South Parktól kezdve a Gaslamp Quarteren át le egészen Seaport Village-ig. Ezért is furcsálltam, hogy most itt, keleten kell viszont látnom.

– Hogy kerülsz ide?

Óvatosan körülpillantott.

– Beléptem a Vörös Démonokhoz.

– Hogy mit csináltál?

– Beléptem hozzájuk. Ez aztán a pepperoni, mi?

Elmorzsoltam egy szitkot a fogam között. A Vörös Démonok Dél-Kalifornia egyik feltörekvő motorosbandája volt. Saját kocsmák, saját ügyvédek, kurvafuttatás, kábítószer- és fegyvercsempészet, na és persze a mexikói határ közelsége miatt az illegális bevándorlás megcsapolása. Szóval azt csinálták, amit minden más rendes motorosbanda. Vajon ez a marha miért nem tudott akkor beépülni ilyen jó helyre, amikor még én futtattam?

Óvatosan a tetováló ember felé intettem, de Polip csak mosolygott.

– Süketnéma. Nyugodtan beszélhetsz előtte.

– Az istenedet, miért nem szóltál nekem erről?

– Egy éve eltűntél, baszki! Jó, hogy nem vársz hivatalos faxot!

Az igaz. Viszont támadt egy gondolatom. Ezzel még akár újdonsült főnökeimnél is be tudok majd vágódni, hiszen mi sem tesz értékesebbé egy nyomozót, mint az információ, amit szállít. Polipra néztem.

– Dolgozol most valakinek?

– Nem.

– És az elmúlt évben?

– Mióta elmentél, nem dumáltam zsaruval, testvér.

Eddig jó.

– Mi újság a városban?

– San Diegóban? Attól függ, mi érdekel.

– Valami nagyot kéne dobnom, Polip – mondtam meg neki az igazat. –

Most tértem vissza, és azonnal kiraktak ide, a világ végére.

– Szívás.

– Az. Infó kéne. Valami nagy, amivel újra bevágódhatok. Van valamid?

– Majd körbefutok.

– Kösz.

– Hol érlek el?

Felrémlett előttem az alig egy órája látott lakás.

– San Diegóban lakom, a Kensington környékén.

– Kensingtonban? Ez aztán a pepperoni!

Átadtam neki egy névjegyet, amit még Montanában készíttettem.

– A mobilszám jó rajta, a többi meg már történelem.

– Oké.

Felálltam, és elindultam kifelé, de az ajtóból visszafordultam.

– Polip!

– He?

– Tulajdonképpen mit keresel te Pine Valleyben?

– A tetováló a Vörös Démonoknak dolgozik. Azért őt alkalmazzák, mert…

– Tud hallgatni? – találgattam.

– Aha.

– És miért pont ezt készíti a hátadra?

– Ez a Vörös Démonok jelképe.

Felszaladt a szemöldököm, és újra megnéztem a hátát.

– Ez?

– Ez hát. Na, milyen?

– Hogyhogy milyen? Te nem tudod?

– Nem. Még tükörben sem nézhetem meg addig, amíg teljes jogú taggá nem avatnak.

– Értem… Figyelj, Polip, nem tudom, jó-e, ha szólok, de…

Akkor azonban megláttam a papot.

Éppen a kirakat előtt sétált el, és lelkesen áldotta a szembejövőket.

– Azonnal hívd a mentőket!

– Minek?

– Hívd már! Egy őrült szabadon kószál az utcán.

Az informátor egy hosszú másodpercig értetlenül nézett rám, aztán a telefonért nyúlt, én meg rohantam az utcára. A lelkipásztor egy kuka mellett állt, és fejét leszegve magyarázott valakinek.

Valahogy kijutott a kórházból!

Ahogy közelebb érve megkerültem a padokat, megláttam a hajléktalant, aki a szemetes mögött ült a földön, és döbbenten nézett fel a papra. Arra gondoltam, alighanem Pine Valley egyetlen koldusához van szerencsém. A fickó fakult katonai zubbonyt viselt, arcát koszos szakáll keretezte, s térd alatt hiányzott mindkét lába. Volponi alig egy méterre állt előtte, és most már hallottam a hangját is:

– Kelj fel, és járj!

A hajléktalan végre magához tért az első sokkból, és hirtelen támadt mérgében hozzávágta a paphoz az előtte heverő katonai sapkát. A benne lévő

érmék szerte gurultak a járdán.

– Kelj fel, és járj! – emelte ismét a magasba a kezét a lelkipásztor.

– A kurva édes anyáddal szórakozzál! – hörögte a koldus, és csapkodni kezdett a botjával, hogy elérje a papot. – Te mocskos szemétláda!

– Ne ellenkezz! Kelj fel, és járj!

– Kitekerem a nyakad, te vadbarom!

Lassan, nehogy elijesszem az atyát, odasettenkedtem hozzá, és megálltam a háta mögött.

– Volponi atya!

A pap megpördült, s láttam a szemén, hogy azonnal felismert.

– Távozz tőlem, Sátán!

Már megint kezdi.

Úgy gondoltam, ezúttal felveszem a kesztyűt, s hagytam, hogy megszálljon a Sátán. Élesen felvihogtam.

– Hát megismertél! – rikoltottam fel artikulálatlan hangon.

Az őrült lelkész megdermedt. Iszonyattal teli pillantással nézett rám.

Érezhetően komoly teológiai slamasztikába került: nyilván egy átlagos Sátán nem szokta elismerni, hogy ő tényleg a Sátán.

– Az Úr velem van – mondta különösebb meggyőződés nélkül.

A közöttünk ülő hajléktalan döbbenten kapkodta a fejét, s hol rám nézett, hol a papra. Az egész jelenethez mindössze annyit fűzött hozzá:

– Ó, baszd meg, már ketten vannak.

– Jöjj velem, Volponi! – jelentettem ki, és elővettem a bilincset. –

Vétkeztél, és most elnyered méltó büntetésed!

Ezzel nagyjából a végére is értem egyházi szakszókincsemnek, de az atyának ez láthatóan elég volt. Térdre borult a járdán.

– Mit tettem?

Mentőautó fordult be a sarkon, ám szerencsére sziréna nélkül érkezett.

Addig is, míg leparkolt, szorgosan ismételgettem a leckét.

– Vétkeztél, s most velem jössz!

A mentőkocsi lefékezett, az ápolók kipattantak belőle, kezükben kényszerzubbony. Érezhetően elbizonytalanodtak, vajon kit is kell befogniuk kettőnk közül. Gyorsan odamutattam nekik a jelvényt.

– Ezek az én csatlósaim – hörögtem a halálra vált atya felé. Közben eszembe jutott a terjedelmes rendőrnő. – Ők Lucifer gyermekei! Luciferrel már találkoztál ma, igaz? Most menj velük, és vedd fel az új ruhádat, amiben engem fogsz szolgálni!

Volponi atya ellenállása összeomlott, szomorúan feltápászkodott, belebújt a kényszerzubbonyba, és remegő szájjal beszállt a mentőbe. A két ápoló csodálkozva vállat vont, s míg az egyik bezárta az atyát, a másiknak gyorsan elmondtam, miről is van szó. Nem sok újdonsággal szolgálhattam neki, már ismerte a történetet délelőttről.

– Hé! – kiabált feléjük a hajléktalan. – Ezt a másikat se hagyjátok itt!

Miközben a távozó mentőt figyeltem, megtöröltem a homlokomat, azután összeszedtem a veterán szétgurult pénzét, és egy ötöst magam is a sapkába dobtam.

– Ne kérdezzen semmit – dünnyögtem, miközben visszaadtam neki a fejfedőt, majd a kocsim felé indultam.

Délután kettő volt, és cirka harmincöt fok. Szakadt rólam a víz, éhes voltam, s tulajdonképpen tele volt a tököm az egésszel. Azon törtem a fejem, hol ehetnék pár falatot, amikor nyílt a tetoválóstúdió ajtaja, és Polip kilépett mellém az utcára.

– Mit is akartál mondani az előbb, Cameron?

Végigmértem. Talán az imént megélt szakrális élmények hatására az jutott eszembe, hogy én tulajdonképpen gonosz vagyok. Sőt a pap szerint a Gonosz.

– Semmit – vontam vállat.

– De valamit akartál.

– Dehogyis!

– De igen!

– Nézd, erre most nincs időm. Mennem kell. Majd keress! Te hol leszel?

– Mindennap itt vagyok délután kettő körül. Készül a tetoválás… te…

mondd már el, mit akartál!

– Jaj, hagyjál már!

Otthagytam Polipot, hogy egy büfében vegyek egy hot-dogot, meg egy palack ásványvizet. Visszaültem a kocsiba, és elindultam – hármasban –, majd enni kezdtem. Talán egy órát cirkálhattam a városkában, amikor észrevettem egy különös járműszerelvényt.

Egy pick-up volt az, és jókora utánfutót húzott. A platón két ló nézelődött különösebb érdeklődés nélkül, míg magán a kisteherautón egy kétkerekű homokfutó terpeszkedett. A legfeltűnőbb azonban a fehér köpenyes figura volt, aki a járdán vakargatta a fejét. Úgy éreztem, itt meg kell állnom. Leparkoltam a brit csodával a járdaszegélynél, és visszasétáltam a tanácstalan alakhoz.

– Jó napot!

– Magának is – mért végig csodálkozó tekintettel a férfi. Ennek sem volt semmi érzéke a nyakkendődivathoz. Bizonyára arra gondolt, az hord csak ilyet, aki Minit használ.

Felmutattam a jelvényemet, hogy némi bizalmat szerezzek.

– Larkin őrmester vagyok.

– Doug Tennyson – nyújtott kezet.

– Úgy láttam a kocsiból, uram, valami gondja van. Arra gondoltam, megkérdezem, nincs-e szüksége segítségre.

– Ennyire rám van írva? – intett dühösen a lovak felé.

– De hát mi a gond?

– Ezek a lovak! Meg a kocsi. Mi a fenét kezdjek velük?

– Minek vette meg őket?

– Dehogy vettem! Kaptam.

Ezen már én is elámultam.

– Egy komplett fogatot? Mit kellett ezért csinálnia?

– Egy protézist.

– Protézist?!

Végigmutatott magán. Csak most tűntek fel a fehér köpeny zsebéből kikandikáló műszerek és a kis tükör. Azonnal megsajdult a bal felső

négyesem.

– Fogorvos vagyok. Az egyik farmernak megcsináltam a műfogsorát, de nem tudta kiegyenlíteni a számlát. Erre ideállított ezzel a fogattal, hogy ezzel tud fizetni…

Megvakartam a fejem.

– Doki, hallott már arról, hogy fogat fogért?

– Rendőr!

Összerezzentem a sikolyra, és mire odakaptam volna a fejem, már közénk is vágódott egy idősebb férfi. A fogorvos némán rám mutatott, a pasas meg végigmért.

– Maga rendőr? – lihegte.

– Igen, de…

– Azonnal jöjjön!

– Mi történt?

– Egy hullát láttam!

Rögvest felélénkültem! Ez végre az én pályám volt.

– Hol?

– Arra! – mutogatott a közeli fenyőerdő felé. – Úgy százötven yardnyira.

Egy furgon áll az erdőben, és amikor sétálni indultam, megláttam, hogy kiszáll egy férfi, és egy halott nőt vonszol a kocsi hátuljához, aztán beteszi a raktérbe.

– Mikor történt ez?

– Egy-két perce. Úgy rohantam, ahogy csak bírtam.

– Meglátta magát a gyilkos?

– Nem. Nem hiszem.

– Maradjon itt!

Előkaptam a pisztolyt, és csőre töltöttem, majd magam előtt tartva futólépésben a sűrű fenyőerdő felé indultam. Talán még nem késő, hiszen a tanú szerint éppen csak hátra vonszolta a nőt a tettes. Lehet, hogy még nem végzett vele, csak elkábította. Loholás közben elővettem a rádiómat is.

– Valley 9 a Központnak!

Néma csend volt a válasz, a távolság pedig gyorsan fogyott előttem.

– Itt Valley 9. Központ, jelentkezz!

Most sem jött válasz, én pedig elértem a szélső fákat. Visszavettem a tempóból, és fojtott hangon belesüvöltöttem a rádióba.

– Központ, mi az úristent csinálsz már?

– Itt a Központ – jött ezúttal a válasz Jerstad ellenszenves hangján. –

Larkin, a büdös életbe már! Tartsa be a rádiózás szabályait! Megmondtam, hogy itt…

– Figyeljen már rám, főnök! – vágtam közbe.

Azonnal tudtam, hogy ezt nem kellett volna. Eszembe juthatott volna, hogy az adást fél San Diego megye hallja. Magam előtt láttam, ahogy most legalább kéttucatnyi zsaru hajtja a kormányra röhögve a fejét.

Ezt megcsináltam.

Ráadásul tudtam, hogy jórészt nem a kötelességtudat, hanem a majré szólt az imént belőlem. Egyedül készültem behatolni egy sűrű fenyvesbe, ahol egy gyilkos ólálkodik. Talán egy új Hannibal!... Ki fogja enni az

agyvelőmet. Remélem, whiskysen szereti a velőt... Amennyit én iszom, bármelyik szervem azonnal flambírozható.

– Hall engem, Larkin? – recsegte Jerstad hangján a rádió.

Innen már csak előre lehetett menekülni.

– Gyilkosság történt. – Gyorsan bemondtam a címet, és elsoroltam a tényeket. – Behatolok az erdőbe.

– Várja meg az erősítést, Larkin!

Szívemnek kedves szavak voltak ezek.

Viszont Jerstad megint larkinozott, pedig a keresztségben a Valley 9

nevet adta nekem ma reggel az Úr. Neki bezzeg szabad?

– Bemegyek – suttogtam azután mégis a rádióba. – Talán még él az a nő.

– Várja meg az erősítést!

Lehalkítottam az adó-vevőt, és előre indultam a sűrűben.

Világéletemben gyáva nyúl voltam, csak a PR-om sikerült jobban, mint a tapsifülesnek. Most sem voltam hős, mindössze tisztában voltam azzal, minimum egy gyilkosságot meg kell akadályoznom ahhoz, hogy ezek után az alseriff ne szedje le a fejemet.

A fenyvesben hideg volt, és olyan szorosan nőttek a törzsek, hogy alig tudtam átnyomakodni közöttük. A vastag levélszőnyeg halkan zizegett a talpam alatt, apró rovarok menekültek belőle szerteszéjjel. Nem sokat kellett itt lopakodnom, mert alig húszyardnyi kommandózás után keskeny földútra értem, amely felett mennyezetként borultak össze a fenyőágak, félhomályba borítva mindent.

A furgon valóban ott parkolt.

Fehér, dobozos Ford kisteherautó volt, az a fajta, amellyel például ebédet szokás kihordani. Semmi sem rezdült a környéken, és még egy madár sem csiripelte volna el magát azért, hogy kevésbé rettegjek. A kocsi tízyardnyira volt tőlem, és orral felém állt. A fegyvert a szélvédőre szegeztem, és elindultam felé. Nem láttam be a fülkébe a homályban, az üvegen csak az erdő tükröződött vissza. Egy percembe került, míg odaértem, és óvatosan belestem az utastérbe. Senki sem volt az üléseken, a kulcs az indítóban fityegett. Ekkor megrezdült az autó, és egy ütéstől tompán végig

visszhangzott az oldala. A raktérben még folyt az élet-halál küzdelem! A raktér pedig hátulról nyílt.

Meg kell kerülnöm az autót!

De jobbról vagy balról?

Bármerre indulok, a gyilkos a hátamba kerülhet a másik irányból.

Pont ezért kellett volna megvárnom az erősítést: akkor két oldalról mehettünk volna.

Jobb vagy bal?

Jobb vagy bal?

Beszívtam az ajkam, s míg a döntésen rágódtam, leguggoltam, és a kocsi alá pillantottam. Sehol sem láttam lábat, ami arra utalt volna, hogy valaki bujkál a furgon mögött. Ekkor végre rájöttem a megoldásra. Nem a legegyszerűbb volt persze, de az ötlet egészen jónak tűnt. Megszületésekor legalábbis…

Felléptem a lökhárítóra.