Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Zoran Živković

Vremenski darovi

Stubovi Kulture, 1997

Biblioteka

Plato, 2002

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Radics Viktória

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-159-4

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 1997, 2002, Zoran Živković

© Hungarian translation 2023, Radics Viktória

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

AZ IDŐ
AJÁNDÉKAI

1. A csillagász

I

Meg kellett szöknie a kolostorból.

Egyáltalán nem lett volna szabad odakerülnie, sosem akart szerzetesnek állni, ezt az apjának is kerek perec megmondta, aki azonban könyörtelen volt, mint mindig, az édesanyja pedig nem mert neki ellenszegülni, noha tudta, hogy a fiát másfelé vonzzák a hajlamai meg a tehetsége. A csuhások kezdettől fogva rosszul bántak vele, bántalmazták, megalázták, a legpiszkosabb munkákat osztották rá, s amikor éjszaka is látogatni kezdték, elszakadt a cérna.

Szökésre adta a fejét. Magasra emelt fáklyával a kezükben, csuhájukat megemelve nyomába eredtek az egészségtől duzzadó, megbokrosodott testvérek, gyalázkodva ordibáltak, nem kételkedtek benne, hogy elcsípik. A kolostorkapu felé iszkoló szökevénynek elnehezedett a lába, és úgy érezte, hogy a kapu egyre csak távolodik tőle, mintha szándékosan hátrálna előle.

Ám amikor már majdnem utolérték őt a szerzetesek, hirtelen megtorpantak, és földbe gyökerezett a lábuk. Az obszcén ordibálásból egy pillanat alatt rémült könyörgés lett. Reszkető kézzel hányták a kereszteket, és mutogattak valamire, ami a szökevény lába előtt volt, de ő nem látott semmit, csak a tárva-nyitva álló kaput, mely mögött a derült éjszakai égbolton kívül semmi sem látszott. A kapu már nem hátrált előle, s ő ismét könnyednek és gyors léptűnek érezte magát.

A hatalmas kapu boltíve alatt állva roppant megkönnyebbülés lett rajta úrrá. Érezte, hogy nem fogják elkapni. Kilépett a kapun a csillagok alá, de a lába nem fogott talajt, nem volt szilárd föld a talpa alatt. Valami iszamósba taposott bele, és süllyedni kezdett az élő homokba. Hiába hadonászott a két karjával, semmi fogódzóra nem lelt.

A borzalmas bűzről sejtette, hogy hová pottyant. A kolostorfalak alatti dögkútba, melybe, felnyitván korhadt fedelét, a lemészárolt állatok fölösleges belsőségeit dobálták nap mint nap a szerzetesek. A kegyetlen papok gyakran megfenyegették a riadt gyermeket, hogy ő is ott fogja végezni, ha nem engedelmeskedik perverz kívánságaiknak. A dögkútnak nem lett volna szabad a szent hely bejáratánál lennie, ám ő valahogy mégsem érezte helytelennek vagy furcsának ezt a szentségtörést.

Gyorsan süllyedt a fölfúvódott belek sűrű fonadékában, s amikor már a válláig ért a szenny, elfogta az iszonyat. Néhány pillanat múlva el fog merülni a nyálkás moslékban. Mi mást tehetett volna, kétségbeesetten felemelte a pillantását, és a távoli fáklyák derengő fényében megpillantotta egy pucér, csontos személy körvonalait. Az alak a gödör peremén guggolt, és kárörvendőn vigyorgott rá.

A két szarvát s a farkát nem látta, de enélkül is pontosan tudta, hogy ki az. Most már felfogta, hogy kit pillantottak meg az imént a megrémült szerzetesek, de már késő volt. Ösztönösen görcsbe rándult a gonosz tekintettől, szeretett volna mielőbb eltűnni a nyálkás felszín alatt. A vér meg a bűz már nem undorította, ellenkezőleg, úgy csábította, mint a legszörnyűbb végzet előli utolsó menedék.

És valóban, amint teljesen elmerült a sűrű masszában, kiderült, hogy egyáltalán nem disznók, birkák és kecskék kidobott szervei veszik körül, hanem az anyja meleg, puha méhe. Magzatpózba csavarodott, térdét az állához húzta, és elöntötte az üdvösség érzése. Itt senki sem árthatott neki, biztonságban volt, védett.

A mennyei ábránd azonban nem tartott sokáig. A démoni tekintet hamarosan, mint a nyíl, keresztülhatolt a méhen, és megérintette apró, összegömbölyödött testét. Visszahőkölt tőle, még mélyebbre ásta magát az anyaméhbe, egészen a méhszájig húzódott, de az üldöző nem adta fel. Amikor a hátát kétségbeesetten a kis testét burkoló vékony hártyához nyomta, a burok szétpattant, és ő kipottyant – a valóságba.

Ahol megjelent az a rémálombeli szempár is, mely továbbra is áthatóan figyelte.

A sűrű sötétségben nem láthatta a szemeket, tekintetük sugarát azonban érzékelte. Egyszeriben fölébredt, és észrevette, hogy van vele még valaki a cellájában. Nem hallotta bejönni, noha az ajtó hátborzongatón nyikorgott – évek óta senkinek sem jutott eszébe, hogy beolajozza a zsanérokat. Furcsa, hogy ilyen mély álomba merült; a kivégzésük előtti éjszakájukon csak a legelvetemültebb gonosztevők tudnak aludni, akiknek nincs lelkiismerete, és nem félnek a küszöbön álló haláltól, márpedig ő semmiképp sem tartozott közéjük.

Megemelte a fejét, és zavartan körbetekintett. Habár érezte, hogy nincs egyedül, amikor megpillantotta egy testes férfi sziluettjét, aki a szemközti priccs csupasz deszkáin ült, kalapálni kezdett a szíve. A sötétben nem láthatta volna meg őt, de a folyosóról a bereteszelt ajtó keskeny résein át beszűrődött a fáklyák gyenge visszfénye, és szemközt felderengett a fekete ruha. Egyedül az ölében összefont két fehér kezét látta tisztán, az alak feje árnyékba borult, mintha nem is lenne feje.

Tanácstalanul töprengett, hogy ki lehet ez. Minden bizonnyal egy szerzetes. Csak nekik engedték meg, hogy meglátogassák a kivégzésükre váró rabokat. Tehát már ütött az óra? Riadtan emelte fel a tekintetét a magasba, de a rozsdás rácsokkal fedett ablakban nyomát sem látta a pirkadatnak. Koromsötét, holdtalan éjszaka borult a világra, a nyílás a magasban csak a sötétség egy árnyalattal sápadtabb négyszöge volt a cella sötétjében.

Tudta, hogy majd csak hajnalban kísérik a máglyára, ezért gyanakodva bámulta a mozdulatlan szerzetet. Miért jött ilyen korán? Vagy talán az éjszaka leple alatt akarják őt elégetni, még mielőtt összegyűlne a közönség? Ennek nem lett volna értelme, hiszen épp azért rendezik az eretnekek nyilvános kivégzéseit a tudatlan nép számára, hogy értésükre adják, mi vár azokra, akik szembe merészelnek szállni a hittel. Az oszlophoz kötözött vagy hozzá bilincselt elítélt görcsben rángó testének és iszonyatos kínszenvedésének látványa a magasra törő lángnyelvek közepette még a legvakmerőbbeknek is kedvét szegi a lázadástól.

Vagy talán ez az utolsó kísérlet, hogy rávegyék őt felfedezésének megtagadására? Az egyház számára az volna a legkedvezőbb, ha megtagadná, ám ő semmiképp sem volt hajlandó a kezükre játszani. Épp ellenkezőleg. Hát azért jutott el idáig, hogy most föladja? Ha ezt akarják, hiába igyekeznek.

– Rosszat álmodott – mondta a láthatatlan fej.

Nem ismerte ezt a hangot. Nem olyasvalakié volt, akivel már találkozott a vallatás és az ítélethozatal során. Lágy hang volt, de lehet, hogy ez csak látszat. Jól ismerte a szerzetesi színlelést. Leginkább azokkal gyűlt meg a baja, akik belátónak, előzékenynek látszottak, mert csakhamar kimutatták a foguk fehérjét.

– Miből gondolja? – válaszolt kérdéssel az elítélt, és kinyújtóztatta zsibbadt tagjait az elrongyolódott, piszkos pokrócon, egyetlen ágyneműjén.

– Figyeltem magát, amint nyugtalanul rángatózott álmában.

– A koromsötétben figyelt?

– Egy idő után hozzászokik a szem a sötétséghez, és látni kezd.

– Attól függ. Van szem, amelyik hozzászokik, van, amelyik nem. Én pont azért jutottam ide, mert nem voltam hajlandó hozzászokni a sötétséghez.

Az ölben nyugvó ujjak lassan összefonódtak. E pillanatban az elítélt rájött, hogy a két kéz azért tűnt neki kísértetiesen fehérnek, mert az illető fehér kesztyűt hord. A fehér kesztyű az egyházi méltóságok ruházatához tartozik, ami azt jelenti, hogy nem közönséges pap van a cellájában, akikkel a máglyához szokták kísértetni az elítélteket. Tehát még nem ütött az utolsó órája.

– Úgy véli, hogy máglyájának fényével el fogja űzni a sötétséget? – kérdezte az alak, de a hangjában nem volt cinizmus, inkább szánakozás.

– Nem tudom. Más módszert nem sikerült kiötlenem.

– Ez egyúttal a legfájdalmasabb módszer. Látott már máglyahalált, nemde?

– Persze. Amíg a kolostorban éltem, többször is elvittek bennünket, hogy végignézzük a boszorkánynak nyilvánított szegény nők kínhalálát. Mint tudja, ez a fiatal szerzetesek betanításához tartozik. Semmi sem ihleti meg úgy a vakhitet, mint a félelem.

– Igen, a félelem hatalmas fegyver az egyház kezében. Magára azonban, úgy tűnik, nem volt hatással.

Az elítélt megmasszírozta elgémberedett nyakát. A kotyvalékot, amivel etették őket, valahogy még elviselte, tűrte az áporodott szagot és a falakból áradó nyirkosságot, a kiéhezett patkányok és egerek folyamatos cincogását és kaparászását, pedig azt beszélték róluk, hogy képesek megrágni az óvatlan rabok fülét, orrát. Semmi sem gyötörte meg azonban annyira ebben a dohos tömlöcben, mint a párna hiánya.

– Mit mondhatnék? Hogy nem félek a máglyától? Hogy hidegen hagy a fájdalom, ami nemsokára utolér a lángok közt? Csak egy gyengeelméjű nem félne.

– Ön azonban nem gyengeelméjű. Miért nem kerülte el ezt a véget?

– Nem volt választásom.

– Dehogynem volt. Csupán azt követelték öntől, hogy tagadja meg a meggyőződését, és gyakoroljon bűnbánatot, ami súlyos eretnekség esetében az inkvizíció legmérsékeltebb büntetése. Ha megtette volna, megtarthatta volna királyi csillagászi rangját, és megengedték volna önnek, hogy továbbra is tanítsa a diákokat.

– Ugyan ki hallgatná annak a királyi csillagásznak az előadásait, aki annyira félt, hogy megtagadta a felfedezését?

– Van még egy kérdésem. Miért kellett nyilvánosságra hoznia a felfedezését? Mit akart ezzel elérni?

– Miért, mit kellett volna tennem, megtartani magamnak, eltitkolni?

– Jól tudta, hogy a felfedezése szemben áll az egyházi tanokkal. Számolnia kellett volna azzal, hogy az egyház mindent meg fog tenni saját tanainak védelmében.

– Persze hogy számoltam, de abban bíztam, hogy eléggé meg lesz kötve az inkvizítorok keze.

– A büntetésből ítélve nem így történt.

– Ó, de hisz ön is jól tudja, hogy az egyház nem törekedett ilyen súlyos ítéletre. Rá volt kényszerülve, miután semmiképp sem tudtak rábírni az együttműködésre.

– Elnézve az ön állapotát, nem mondanám, hogy mindent megpróbáltak. Nem úgy fest, mint aki keresztülment az inkvizíció kínvallatásán.

– No de én nem vagyok boszorkány! Engem nem kellett rákényszeríteni arra, hogy egyetértsek az értelmetlen váddal. Én egyáltalán nem tagadtam a vádat. Ezért az egész vizsgálat baráti győzködésnek tűnt, noha, nyilván a hatásgyakorlás végett, a háttérben ott sorakozott az összes kínzóeszköz, amelyek a testrészek megcsonkítására, összeroppantására, levágására, földarabolására és szétmorzsolására szolgálnak. Azonban engem egyikkel sem fenyegettek meg, nemhogy használatba vették volna valamelyiket. Csak nem teszik ki kínvallatásnak azt, akit szövetségesüknek szeretnének látni. Mire hasonlítana, ha a királyi csillagász egy megnyomorított vagy megvakított személy lenne?

– És amikor végképp megtagadta, hogy szövetséget kössön velük? Az inkvizíció igazán nem dicsekedhet a megbocsátás és az irgalom erényével...

– Azonban a makacsságáról és a ravaszságáról ismeretes. Meghozták a döntést, de még nem égettek el. Még van idő. Az egyház az utolsó pillanatig nem fog lemondani arról, hogy megnyerjen magának. Egyébiránt ön is emiatt van itt, vagy nem?

Valahonnan a folyosó mélyéről előbb kaotikus zajok hallatszottak, majd nyikorogva fordult a kulcs egy zárban, végül valaki fájdalmasan felnyögött, amikor, akár egy zsákot, behajították a cellába. Az inkvizíció vallatói főként éjszaka tevékenykedtek. A kínzókamra a pincében volt. A vastag falak ellenére időnként borzalmas sikolyok hallatszottak fel onnan, hogy megtörjék a többi rab akaratának és kitartásának maradékát, miközben a sorukra vártak, hogy őket is levigyék a pincébe. Miután nagy dörejjel bevágta és bezárta az ajtót, az egyik őr morgott valamit a másiknak, mire emez röhögésben tört ki. Röhögése még jó darabig visszhangzott a folyosó sziklafalai közt, akár a mennydörgés.

– Ön persze nem enged… – mondta a hang a sötétségből, miután elült a kinti hacacáré.

– Persze hogy nem.

– Mi ennek a valódi oka?

– Hogy érti?

– Ön semmiképp sem együgyű idealista, akire azért szakadt rá mindez, mert nem érti a világ dolgait, és hogy milyen erők irányítják az eseményeket. Ellenkezőleg. Amit tett, azt gondosan, előre kitervelte. A felgyújtott tüzet egyedül maga tudja eloltani. Igen körmönfontnak kell lenni ahhoz, hogy az ember játszmába kezdjen egy ilyen tapasztalt intézménnyel, mint amilyen az inkvizíció, és hogy megkösse a kezét. Meg fanatikus vakmerőség is kell hozzá, ami az idealistákból a döntő pillanatban mindig hiányzik. Készség, hogy az ember elmenjen a végletekig, mindenáron. Ön természetesen iszonyodik a fájdalmaktól, amelyek a máglyán várják, mégis készen áll a tűzhalálra, csakis azért, hogy ezáltal csapást mérjen az egyházra. Mit vétett önnek az egyház?

Az elítélt felült a kemény priccsen, megmerevedett háta belesajdult a mozdulatba. Amint kiegyenesedett, tudatának felszínére bukott egy jelenet az iménti álmából. Nagyon eleven volt a kép, habár mozdulatlan, akár valami groteszk rajzolat: az eltorzult arcú szerzetesek mohón kapkodnak az ő apró, tehetetlen figurája után.

– Nincs még korán az utolsó gyónáshoz?

– Nem azért vagyok itt, hogy gyóntassam önt.

– Á, majdnem elfelejtettem. Azért van itt, hogy jobb belátásra bírjon. Ámde ha valóban hisz abban, amit az imént mondott, akkor tudnia kellene, hogy ez lehetetlen.

– Tudom.

– Hát akkor miért vesztegeti velem az idejét?

Nem jött rögtön válasz a tömlöc túloldaláról. Az egyik kéz felemelkedett az ölből, és odanyúlt valami felé, ami láthatatlanul feküdt a priccsen. A következő pillanatban visszatért a folyosó felől a reszkető fáklyafény. Az alak kezében egy vékony, fekete sétabot volt, markolatán faragott fehér figurával.

– Van időm bőven – mondta a fojtottabbá, távolibbá váló hang.

– Nekem azonban nincs. Nekem meg vannak számlálva a perceim.

– Így van. Hamarosan jönnek, és elhurcolják önt a máglyára. Ennek előtte még utoljára alkalmat adnak arra, hogy fogadja el az egyház tanítását, ámde ön, mint tudjuk, ezt el fogja utasítani. Ámbár tulajdonképpen mindegy.

– Nem mindegy. Ha ráállnék, minden füstbe menne.

– Nem. A kár már abban az órában bekövetkezett, amikor nyilvánosságra hozta a felfedezését, és ezt a kárt már nem lehet helyrehozni. A pillangószárny verdesését idejekorán meg kellett volna akadályozni, amikor még nem idézte elő a vihart. Még ha őszinte szövetségesre is lelne magában az egyház, csupán azt érné el, hogy fékezze az ártalmas hatást.

– Valóban azt hiszi, hogy ezzel meggyőzhet? Jobb érveket vártam öntől.

– Egyáltalán nem áll szándékomban meggyőzni önt, de hát ez a nagy helyzet. Az eretnekség magja termékeny talajra hullt. Sem a máglya, sem a bűnbánat nem fogja megfékezni az ön tanítványait. Terjeszteni fogják a tiltott tudást, és tovább dolgoznak rajta. Ha egyszer megindul egy ilyen folyamat, akkor az leállíthatatlan, habár az inkvizíció mindent meg fog tenni, hogy meghiúsítsa. Ön kiengedte a szellemet a palackból, és azt többé nem lehet oda visszakényszeríteni. Az egyház végül majd belátja, hogy nincs mit tenni, de akkor már késő lesz.

Az elítélt megpróbálta kivenni az illető arcvonásait a sűrű sötétségben, de nem járt sikerrel, hiába meresztette a szemét.

– Nem méltatlan, hogy egy egyházi ember ilyen kevéssé higgyen az egyház hatalmában?

– Miből gondolja, hogy én egyházi ember vagyok?

Egyszeriben nagy csönd borult a cellára. Beletellett néhány hosszú másodpercbe, míg az elítélt felfogta, hogy mi nem stimmel. Sok éjszakát eltöltött ezen a helyen, de mindig hallatszott valami zaj vagy nesz: jajgatás valamely szomszéd tömlöcből, a rozsdás sarokvasak nyikorgása, az őrök morgása, a pincéből hallatszó fojtott esdeklés, a priccs deszkáinak nyikorgása, a külvilág távoli hangjai. Ezúttal titokzatos módon mindennek nyoma veszett.

– Kicsoda ön? – törte meg merészen a síron túli csendet az elítélt. A sötétség néma maradt, s ő ismét magán érezte azt az átható, szúrós tekintetet, amely az álmából átkerült a valóságba. – A sátán? – mondta ki szinte hangtalanul ezt a szót, maga sem tudta, kimondta-e, vagy inkább csak gondolta. – Ha a megtestesült sátán, akkor ugyanazon az oldalon állunk. Közös ellenségünk van. De hát miért, mondja, miért van itt? Mit akar tőlem?

A rab kísértésbe esett, hogy keresztet vessen, de az utolsó pillanatban meggondolta magát: az valahogy nem volna helyénvaló.

– Semmit. Ellenkezőleg. Ajándékom van az ön számára. A szövetség sajátságos záloga. Egy utazás.

– Utazás?

– Ne aggódjon, nem fogja elhagyni a cellát, mégis időben visszatér, még mielőtt magáért jönnek.

– Miféle utazás lesz, ha itt maradok?

– Ilyen körülmények közt csak egyvalami lehetséges: az időutazás.

Az elítélt pislogni kezdett. Ilyen nincs. Nyilván még alszik. Csakhogy erre a gondolatra nem következett ébredés. Jó erősen belecsípett a saját arcába. A fájdalom valóságos volt, de még mennyire!

– Nem akarok... sehova se menni...

– Pedig tetszeni fog önnek ott, higgye el! A jövőnek kellemes meglepetései vannak az ön számára.

– A jövőnek?

– Igen. Körülbelül háromszáz évet fogunk megtenni előrefelé.

– Mit csináljak én... a jövőben?

– Mindenekelőtt legyen kíváncsi! Talán nem érdekli önt, hogy végül sikerült-e okosabbnak bizonyulnia az egyháznál? Igaz, elég magabiztosnak látszik, mégis ott fészkel a lelkében a gyanakvás árnya. Mert mi van, ha az áldozata hiábavaló?

– Ön mondta, hogy nem az. Hogy a tanítványaim...

– Az imént nem sikerült önt meggyőznöm. Egyébiránt sem bízhat a sátán szavában, nem igaz? Még akkor sem, ha egy és ugyanazon oldalon állunk.

– No és miről tudna engem meggyőzni a jövő? Mit fogok ott látni? – Az elítélt az ajkába harapott, mert a kérdést ostobának érezte. Kár volt belemennie ebbe a képtelen, őrült párbeszédbe. Mi lett a nagy eszével, amire annyira büszke volt? Vagy megbolondult? Hallotta, hogy ez néha előfordul azokkal, akiket máglyahalálra ítélnek. A félelem kiforgathatja magából az elmét.

– Inkább azt kérdezze, hogy mit nem fog látni! Ennek a hegynek a tetején például nem lesz kolostor. Illetve a falai továbbra is állni fognak, de már nem lesznek benne sötét, nyirkos cellák, fáklyalángtól kormos folyosók és kínzókamra a pincében.

– Tönkremegy a kolostor?

– Nem, dehogy. Át lesz alakítva.

– Mivé lehet átalakítani egy kolostort?

A választ rövid hallgatás előzte meg, mely mintha némi töprengésről tanúskodott volna.

– Feltételezem, hogy erre a segítségem nélkül is rájön, noha, amit lát, kétségtelenül eléggé… bámulatosnak fogja találni. De jobb, ha felkészítem önt. Nem lesz sok ideje, a jövő pedig el tud mámorítani. Abban a korban, ahova el fog látogatni, csillagvizsgáló lesz a kolostor helyén.

Az elítélt tudta, hogy erre válaszolnia kellene valamit, ezt várják tőle, de nem volt képes megszólalni. Zagyva kérdések rezegtették a hangszálait, és összeszorult a torka, úgyhogy egyetlen szót sem bírt kinyögni. Csak bámult maga elé a semmibe, elnémulva.

Ismét feneketlen csönd lett úrrá a tömlöcön. A fehér kesztyű a térde közé rakta a pálcát, és a kéz eltűnt a fekete köpönyeg redői közt. Néhány pillanatig matatott valamit, majd ismét felbukkant, nyitott tenyerén valami kereket és laposat tartva. A gravírozott forma aranyosan fénylett. A hüvelykujj megérintette a tárgy fedelét, amely erre felpattant.

A kéz kinyúlt az elítélt felé, aki azonban meg se moccant. Nem mintha határozatlan lett volna. A görcs, mely az imént a torkát fojtogatta, most eluralkodott az egész testén. Mozdulni akart, tenni valamit, bármit, nem maradhat örökké ilyen dermedt, de az izmai fölmondták a szolgálatot.

– Mielőtt elindulna, tudnia kell még valamit. Szerintem ennek örülni fog. A csillagvizsgáló az ön nevét fogja viselni.

Az elítélt elfogadta az órát, de nem önszántából. Az volt az érzése, hogy valaki más fogadja el a sátán ajándékát, s ő csupán egy szemlélő, akinek figyelmeztetnie kéne az óvatlan bűnöst, hogy ne tegye ezt, és tartsa magát távol az esztelenségtől, de az úgysem hallgatna rá, hisz az ő lelke már elveszett, úgyhogy végül is mindegy, nem lehet már rajta segíteni.

Az óra lapja erős fehér fénnyel világított. Világítótorony volt ez a cella sötétségében, mely a tengerész tekintetét hívogatja, gyertyaláng, mely a szárnyas rovarokat vonzza, csillag, mely a teleszkóp üvegszemét csábítja. Két cifra mutató volt rajta, melyek derékszöget alkottak, s egy nagy L betűt rajzoltak ki.

II

Szemrebbenés nélkül bámulta a ragyogó formát, észre sem vette a változás bekövetkeztét. Valami szikrát vetett a cellában, a kísérteteknél áttetszőbb árnyékok suhantak el, és a szemközti priccsen ülő jelenés villámgyorsan eltűnt a semmibe. A rab tekintete a rácsos ablakra esett, mely mögött derengeni kezdett.

De hát még korán van, tanakodott az ablakra vetett tekintettel. Azonban még csak most vette kezdetét a csodák ideje. Épphogy félig eresztette le a szemhéját, de az ablak ismét elsötétült. A benne lakozó csillagász kérdéseket akart feltenni, de ezt egy erőteljesebb hang elhallgattatta: egy gyereké, aki, ha varázslatosnak lát valamit, nem törődik azzal, hogy valami képtelenség-e vagy sem.

A sötétség és a világosság egy darabig villódzott. A kisgyerek megunta a monokróm kaleidoszkópot, és végül átengedte a tudósnak a rejtélyt. Természetesen csak egy magyarázat létezett. Ahhoz azonban, hogy ezt elfogadja, szükség volt a lehetetlenbe vetett, már-már fanatikus hitre.

Éjszakák és nappalok felgyorsított váltakozása játszódott le előtte, de nem merte feltenni azokat a kérdéseket, amelyeket az elméje parancsolt. Ezt a jogát abban a minutumban elvesztette, amikor átvette az órát. Egyébként is, vajon fontos a „hogyan”? Ha ezen az úton-módon lehetséges az időutazás a jövőbe, ám legyen!

Végül őt is fárasztani kezdte már a kékesszürke és fekete képek hipnotikus csillámlása a kőkeretben. Körbenézett – egy pillanatra úgy tűnt, hogy vége a szédületes időutazásnak. Semmi se mozdult, minden állandónak, változatlannak tetszett. Gyorsan belátta azonban, hogy ez csupán látszat. Itt nincsenek gyors változások: a kolostorfalakat úgy építették, hogy dacoljanak az évszázadokkal.

Volt azonban a cellában néhány, kevésbé tartós anyagból készült tárgy. Az elítélt szemkáprázva nézte, amint a szemközti priccs korhadó deszkái lassan felhólyagzanak, majd széttöredeznek, lehullanak, és formátlan halmazzá omlanak össze.

Nyilván az ő priccsére is ez vár, gondolta, és felpattant. És valóban, abból is egy halom korhadék lett. Ő azonban mit sem érzékelt: ha nem pattant volna fel, továbbra is nyugodtan üldögélt volna a semmin, a levegőben.

Az ajtódeszkák jóval vastagabbak voltak, ám végül azok is az enyészet áldozatául estek. Először is lehullottak a vaspántok, majd engedtek a csavarok, repedések, hasadékok, lyukak jelentek meg az ajtón, míg végül semmi sem akadályozta már a kilépést a folyosóra. A cella már nem tömlöc volt. Ám a küszöb túloldalán a szabadság tömör sötétség formájában jelent meg, hiszen már senki sem gyújtott fáklyát, hogy elűzze a sötétséget.

A szabadság gondolata eszébe juttatta, hogy őutána nyilván még sok rab tengődött a cellában. Mivel sebesen múlt az idő, nem láthatta őket, ámbár itt-ott az a csalóka érzése támadt, hogy rajta kívül még valaki tartózkodik a helyiségben. Az éjszakákat jelző sötétség pillanataiban mintha valami púpot látott volna a szemközti priccs romjain, de a káprázat máris eltűnt, így nem tudta kivenni, mi az. A nappalokat jelző villámfényben néha valami mintha kirajzolódott volna a szeme előtt, és időnként megmozdult, de a kép menten el is suhant, mintha csak a szeme sarkából látta volna.

A mennyezet olyan hirtelen tűnt el, hogy még egy sóhajra sem futotta tőle. Egyetlen pillanat alatt szívódott fel nyomtalanul, mintha valami óriás döntötte volna le a kolostorépület tetejét. Ugyanez a lendület tüntette el az összes válaszfalat is, csak a tömör külső falak maradtak meg, amelyeken azonban már nem volt nyílás.

Nem vette rögtön észre, hogy az utazás véget ért, mivel hirtelen szakadt félbe. Tekintete a feje fölötti boltívre szegeződött, és beletelt egy kis időbe, míg fölfogta, hogy megszűnt a sötétség és a világosság gyors váltakozása. Csillagrajokkal teliszórt éjszakai égbolt ragyogott a szeme előtt, olyan kristálytisztán, mint ahogy a hegyvidéki ritka levegőben lenni szokott.

Zsibbadtságából óraketyegés ébresztette fel. Elfeledkezett az óráról, noha az egész idő alatt a kinyújtott kezében volt. Immár le volt csukva a fedele, mivel a varázslás befejeződött. Először arra gondolt, hogy zsebre teszi, de aztán mégis úgy döntött, hogy inkább a tenyerében tartja. Úgy érezte, hogy tiszteletlenség volna zsebre vágni.

Lassan, hitetlenül körbenézett a nagy teremben. Furcsa tárgyakon akadt meg a szeme, amelyeket nem tudott mire vélni. Eszébe jutottak a sátán szavai: azt mondta, hogy végül rá fog jönni, hol van: egy csillagvizsgálóban. Úgy látszik, a sátán túlbecsülte a képességeit. Semmire sem ismert itt rá: nem látott sem teleszkópot, sem szextánst, sem csillagtérképeket, sem a Naprendszer rézmodelljét.

Ehelyett fura jelenések borították a félkör alakú fal nagy részét, amelyek színesen fénylettek, ám ez nem lehetett külső fény, mivel odakint sötét volt. Valamilyen cifraságok mozogtak rajtuk, s ő odament a falhoz, hogy jobban megnézze. Kiderült, hogy sárga színű számjegyek sorai vonultak el a falon végtelen vízszintes sorokban a kék vagy piros háttéren: az egyik oldalon jöttek, a másikon mentek, noha nem látszott semmiféle íróeszköz, mely rajzolta volna őket.

Sokáig bámulta a villogó jelenést, melynek értelméről sejtelme sem volt, ekkor azonban halk hangokat hallott a háta mögül. Megrázkódott, mint akit áramütés ért. Zavarában el szeretett volna bújni valahova, de erre már nem volt idő. Amikor hátrafordult, néhány lépésnyire két magas alakot látott, egy férfit meg egy nőt, akik hosszú, fehér ruhába voltak öltözve, és halkan beszélgetve felé tartottak.

Nyilvánvalóan észrevették, amint dermedten és összezavarodva áll előttük. Azonban elmentek mellette, egyáltalán nem vettek tudomást az ő kirívó jelenlétéről, mintha láthatatlan lett volna. Sokáig mozdulatlan maradt, próbált hozzászokni az egész képtelenséghez, miközben a halántékán dobolt a verőér.

A fehér ruhás alakok odamentek az egyik ablakhoz, mely jóval nagyobb volt a többinél, és nem fénylett, majd babrálni kezdtek az alatta levő gombokon. Az ablak hirtelen világítani kezdett, de nem számjegyek vonultak rajta, mint a többin. Olyan látvány jelent meg, melyben az elítélt végre némi értelmet talált. A csillagköd sokkal sűrűbb, fényesebb volt, és élesebben látszott, mint amit ő a maga kis teleszkópján keresztül látott, ám alapvetően nem különbözött tőle.

Hogy lehetséges azonban, hogy az ablakban megmutatkozó kép ugyanaz, mint amit ő a teleszkópjával látott? Miféle ablak ez? Hamarosan megérkezett a válasz, amit azonban ő csak lassanként értett meg. Az alakok továbbra is a gombokkal babráltak, és a látvány lassan változni kezdett. Magát a változást értette, azt viszont föl nem foghatta, hogy mivel idézték elő. Hasonló hatása volt annak, amikor ő felemelte a teleszkópot: egyes csillagok eltűntek az alsó perem mögött, fönt pedig újabb csillagok jelentek meg. Itt azonban senki sem mozdította el az ablakot.

Ekkor hátulról zúgást hallott. Gyönge zaj volt, akár egy távoli dongó zümmögése. Tán hátra sem fordult volna, azonban a tarkóján valami zsibongást érzékelt. Valami történt a háta mögött. Nem is akármi.

A súlyos cső, mely a nyílás alsó része felé irányult, lassan emelkedni kezdett a zenit felé, noha egyáltalán nem látszott, hogy mi mozgatja. Mintha magától mozgott volna, kötelek és emelőcsiga segítsége nélkül.

Még mielőtt a cső hetven fokos szögben megállt volna, rájött, mi történt. A sátán mégsem becsülte őt túl. Egyébként csak az arányok változtak. Noha óriási volt, a teleszkóp megtartotta eredeti formáját. Amit azonban nem tudott értelmezni, az a lencse áthelyeződése volt. Ahelyett, hogy a helyén lett volna, a cső aljában, a falon függött, akár egy nagy ablak, amelyet mindenki láthat.

Csak egy pillanatra állt meg a kép, máris változás következett. A csillagok most szinte elömlöttek a falon, mintha valami varázslat folytán elképzelhetetlen sebességgel törne magasba a cső, noha mozdulatlan maradt. Egyre mélyebbre hatolt a fekete tágasságba, az elérhetetlen végtelenségbe.

A kép fenséges volt. S mintha ez nem volna elég, zene hallatszott. A fehér ruhás nő odament egy pillanatra egy kisebb ablakhoz, és ott megérintett valamit. Ugyanebben a minutumban mindenfelől égi harmóniák kristályos hangjai kezdtek ömleni. Zenészeket sehol sem látott, hangszereket sem, semmit sem értett, de mindegy is volt neki. Azt élte át, amit talán csak egyszer lehet az életben: a mennybemenetelt.

Zene és látvány eggyé vált. A kép közepén a pont elkezdett növekedni, terjedni. Először olyan csillagnak látszott, mint a számtalan többi, majd terebélyesedett, gyűrűvé változott, hogy végül csipkeszerű virággá váljon, mely betöltötte az egész ablakot. Amikor felnyíltak köd csipkézte szirmai, a zene felujjongott, örömtelin üdvözölve a sárga mag feltűntét – magának a Teremtőnek a rejtett szemét.

Amikor körülötte minden megdermedt és elhallgatott, nem érzett csalódást. Tudta, hogy ez lesz a vége, hogy az óra fedelét ismét le kell csuknia. A fordulat a legjobbkor jött, akkor, amikor eltűnt az isteni jelenés. Hát reménykedhetett volna ennél fenségesebb pillanatban?

A visszaút mindig rövidebbnek tűnik, mint az odaút. Már nem voltak meglepetések és csodálkozások, amelyek lassítják az időt. Noha hátborzongató érzés volt nézni az előzőleg látott jelenések fordított sorrendjét – eltűnt a kupola, megjelent a mennyezet, és feltűntek az oldalfalak, visszatért a rácsos ablak, megjelent az ajtó meg a két priccs, villogtak a nappalok és az éjszakák –, neki máshol jártak a gondolatai.

Zavaros gondolatok voltak, amelyekből fokozatosan kirajzolódott a sorsdöntő kérdés.

Az idő megállása ismét zökkenőt okozott, akárcsak a jövőbe való megérkezés. A szeme még káprázott a villogások özönétől, ezért először nem látott senkit a cella túlsó oldalán. Az iszonyat jéghideg ujjai szorongatták a mellkasát. És ha már nincs itt? Ha csak eljátszadozott vele? Mi más várható a sátántól? Nélküle sohasem tudta volna meg...

– Tehát? – hallatszott a sötétből egy lágy hang.

Megpróbálta lenyelni a megkönnyebbülés sóhaját, de a néma csöndben ez nem járt sikerrel.

– Azt mondta, hogy a csillagvizsgáló az én nevemet fogja viselni – mondta. Nem volt idő körülményeskedésre, azonnal a lényegre kellett térnie.

– Igen.

– Miért?

– Ezt hogy érti?

– A felfedezésem miatt, vagy azért, mert nem voltam hajlandó megtagadni azt, és ezért máglyára küldtek?

– Ó, közrejátszott ez is, meg az is, de inkább az önfeláldozása miatt. Tudja, abban a korban, ahova az imént ellátogatott, az ön felfedezésének már csak történeti értéke van. Nem cáfolták, az igaz, de mellékes, lényegtelen. Szinte feledésbe merült. A fejlődés, mint látta, messzemenő. A máglyahalált azonban nem fogják elfelejteni.

A kolostor mélyéről súlyos léptek döngése hallatszott. Nem csak két őr közeledett. Egy nagyobb csoport jött a folyosón.

– Ez azt jelenti, hogy nincs választásom? – kérdezte sietve az elítélt. – Ha azért nevezték el rólam a csillagvizsgálót, mert máglyahalált haltam, ebből az következik, hogy nem tudom elkerülni ezt a sorsot. E pillanatban azonban még megtehetném. Még van szabad akaratom. Íme, jönnek. Mi lesz, ha igennel válaszolok a kérdésre, hogy megtagadom-e a felfedezésemet? Ezzel elkerülhetném a máglyát, de a jövőt is megváltoztatnám, nemde? A jövőt azonban nem lehet megváltoztatni, hiszen a saját szememmel láttam.

A léptek egy pillanatra megtorpantak, majd a távolból egy rácsos kapu nyikorgása hallatszott.

– Így van. Amit látott, abban nem állhat be változás. Ön azonban csak azt látta, ami megváltoztathatatlan, amire már nem lehet hatni. Azt azonban nem látta, hogy a csillagvizsgáló az ön nevét viseli.

Az elítélt mondani akart valamit, de nem jött ki hang a torkán. A látása időközben visszatért, így most, a pirkadat fényében, mely a magas ablakon át a cellát is megvilágította egy kicsit, ki tudta venni beszélgetőtársának körvonalát. A feje tetején mintha lett volna valami.

– Nem, nem csaptam önt be, ha erre gondol – folytatta a látogató. – A csillagvizsgáló valóban az ön nevét fogja viselni, de csak akkor, ha halálra szánja magát. Ha azonban nem így tesz, akkor valaki másról fogják elnevezni. Például az ön egyik tanítványáról, aki bátrabb lesz önnél. Nincsenek determinációk. Az ön szabad akarata fogja megszabni a történéseket. Ön fog választani az iszonyú tűzhalál és a királyi csillagásznak az egyház árnyékában vezeklő élete között. Utóbbi esetben az ön kellemes életét csupán egy maroknyi tanítványának a megvetése, és talán a lelkiismeret-furdalás fogja megkeseríteni. Ön választ, hogy a hiúsága hívó szavára hallgat-e, vagy belátja: voltaképpen mindegy, hogy kinek a neve áll majd a csillagvizsgálón. Nem irigylem önt. Nem könnyű választás.

A tompa lábdobogás a cellaajtó előtt abbamaradt, és csikorogva megfordult a kulcs az ormótlan zárban.

– Ön tudja, mit fogok választani – mondta az elítélt gyorsan, halkan. Állítás volt inkább ez, semmint kérdés.

– Tudom – válaszolta a lágy hang.

Az olajozatlan sarokvasak keservesen csikorogtak. A kis helyiségbe először a nagydarab őr lépett be, magasra emelt fáklyával a kezében, utána pedig az inkvizíció két vizsgálóbírója a magas rangú egyházi személyek lila köntösében. Utoljára még egy katona is bejött, ő is fáklyát tartott a kezében. Nem is volt több hely a cellában, a másik három katona kénytelen volt a folyosón várakozni.

Az elítélt hunyorogva bámulta a füstös fényben a szemközti priccsen ülő alakot. A fején lévő furcsa dolog egy széles karimájú, henger alakú sisak volt, mely árnyékot vetett az arcára.

Nem számított arra, hogy ez a szerzet a cellában marad. Megengedheti, hogy mások is lássák? Azonban ügyet sem vetett rá senki, mintha ott sem lenne, mintha láthatatlan volna. Más körülmények között ez zavarba hozta volna a királyi csillagászt, de tekintettel nemrégi tapasztalataira, immár természetesnek vette.

– Lázár! – szólította meg hivatalos hangon a magas rangú egyházi személy. – Utoljára tesszük fel a kérdést: megtagadod-e az eretnekségedet, és alázatosan elfogadod szent anyánk, az egyház tanítását?

Az elítélt nem vette le a szemét a fekete ruhás alakról, aki azonban szoborrá meredt. Görnyedten, némán ült, mint egy aluszékony öregember, fehér kezével a sétabot markolatára támaszkodva. Közömbösnek látszott, mintha ennek az egésznek semmi köze sem lenne hozzá. Egyre súlyosabb és feszültebb lett a várakozásteli csend.

S akkor a királyi csillagász végre lassan az inkvizítorok felé fordult, és kimondta válaszát.