© Kiss Edina, 2026

Illusztrációk és borító © Kisteleki Dóra

Minden jog fenntartva!

Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2026

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Bondár-Andor Kata és Balogh Alexandra

Korrektor: Kütsön Nikolett

ISBN 978-963-609-229-0

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Tartalom

Hétkarú óriások

Lány a cseresznyefán

Harminchárom forgás

Rejtély

Pontban félúton

Ma vörösbort

Lakatlan sziget

Epos

Lányomnak és keresztlányomnak

Ha azt állítom, hogy Kiss Edina Lány a cseresznyefán című novellagyűjteménye egy kifejezetten női kötet, talán leszűkítem az olvasótáborát, mégis, azt gondolom, igazán rólunk szól. A novellák témái – a gyerekvállalás, a párkapcsolat, a munka és a magánélet finom libikókája –, ezek a fő kérdéseink az életben harminctól ötven éves korunkig. Jók vagyunk? Elég jók vagyunk? Megkapjuk az élettől, amit ígért? Kibe és mibe kapaszkodunk, ha a talaj elvészni látszik a talpunk alól? Ha a kapcsolataink elkopnak a hétköznapokban és a testünk nem teszi azt, amire mások szerint rendeltetett, növeszthetünk-e szárnyakat? A szerző lágy képei és éles témafelvetései közötti kontraszt zsigeri szinten behúz, mert keresetlen és őszinte. Kevesen képesek ennyire bátran, nyűglődés és képmutatás nélkül hozzányúlni ehhez a nyers témához, de ez a jó író egyik ismérve, a kortárs irodalomnak pedig nagy hiányossága a női írók, a valódi női témák beengedése.

Bondár-Andor Kata

szerkesztő

Hétkarú
óriások

Azt mondják, hogy a memóriánk működése csak hétéves korunkra szilárdul meg teljesen. Az első évekből nincsenek pontos emlékeink, csak az erős érzelmekkel átitatott élmények raktározódnak el. A szakirodalom gyermekkori amnéziaként tartja számon ezt a jelenséget. Én mégis tisztán emlékszem arra, amikor járni tanultam.

A világ óriási tereiben törékeny vagyok.

Hatalmas bútorok között bizonytalanul egyensúlyozom.

A pillanat még ma is a végtelenbe nyúlik, elengedem a fotel karfáját, és megindulok anyám kitárt karja felé.

Csak becsukom a szememet, és eszembe jut a másodperc azon töredéke, érzem a győzelem ízét, milyen az, amikor elindulok, elengedem a biztosat, és félelmemet erővé katalizálom. Az emlék mentén egyetlen élénk kép vezet. Nem a talajt figyelem, nem a karfát, nem is anyám nyíló ölelését.

Csak azt a csodálatos ragyogást.

Anyám az ablakkal szemben térdel előttem – bizonyára bátorít, hogy induljak –, a magasan járó nyári nap sugara épp a nyakában táncoló aranygömbre esik. Ez az első emlék, s innentől fényesíti az életemet. Az a tüzes gömb lett a fókuszpontom – később jógatanulmányaimból megtudtam, drishtinek nevezik –, amely egy-egy újabb lépéssel továbbvezet.

Fiatalasszony korában anyám még rendszeresen viselte, óvodáskoromban gyakran tenyerembe zártam, mikor anya a karjába emelt, hogy megvigasztaljon. Forró volt és súlyos, égette a bőrömet, alig tudtam megforgatni ujjbegyeim között.

Apámtól kapta ajándékba, mikor első este hazaértek velem a szülészetről.

Az alatt a kilenc hónap alatt, amíg anyám a szíve alatt hordott, apám szorgalmasan gyűjtögette a dugipénzét. Úgy készíttette a város egyetlen ékszerboltjában, Sanyinál, az ötvösnél, aki szegről-végről rokonunk is volt. Ugyan a kilenc hónap alatt nem jött össze a teljes összeg, az utolsó grammokért apám egy adóslevél fejében kölcsönt vett fel Sanyitól, anyám mondogatta is az ékszerre nagy büszkén, hogy tizennyolc karátnyi, élethosszig tartó adósság és boldogság.

Nem emlékszem rá, mikor került abba a sötétkék bársonydobozba, amit a vitrines szekrény legfelső polcán őrizgetett a porcelánok meg a családi fotók között. Akkor már biztosan nem hordta rendszeresen, mikor gimnazista lettem, pedig még élt apám, betegre dolgozta magát a kohóban, ezer fokban, megfelelő védőruha és többnyire alvás nélkül. Mindennap lemegyek a pokolba, így mondta esténként, ha az az ára, hogy jó vacsora legyen az asztalon.

Tizennyolc évesen került a vasműbe, nagyapám alig engedte el otthonról, hiszen a földeken sosem volt elég a szorgos kézből, ami learatja a termést. Nagyapám nem hitt a füstölgő gyárkéményekben, a nagyolvasztókban, az acélművekben és a dicső ötéves tervekben. Majdnem belehalt, hogy kedvenc fiából gyári munkás lett. Apám azzal érvelt, hogy kivételes munkakörbe helyezték, hiszen az egész vasműben csak néhány embernek volt végzettsége a félelmetes kohók lecsapolásához. Technikumot végzett tolózárszerelő és veszélyesgép-kezelő volt, büszkesége mindig ott lebegett a vacsoraasztal felett, úgy mesélt a kohókról és az üstökről, mint félelmetes, hétkarú óriásokról, az csak később tudatosult bennem, hogy földműves család hetedik gyermekeként ez volt a legtöbb, amit elérhetett abban az időben. Saját panellakás a hatodikon, gyümölcsöskert a város határában, saját bor és egy tizenkét éves piros Warszawa.

Anyám nem mindig ért haza ötkor az Ofotértből. Szerdánként, amikor túlórázott, és minden hónap első péntekén, amikor fodrászhoz ment. A péntekkel biztonsággal lehetett számolni, apám is délutános volt, este hétig üres a lakás, így csakis egy ilyen péntek délután történhetett, hogy Miki edzés helyett hozzánk jött fel suli után. Kavarni. Mert akkor még hivatalosan nem jártunk.

Recsegett a Napoleon Boulevard a magnóból, hiába tekertem át újra a kazettát grafitcerkával előző nap, mindig bekapta a Sony a szalagot, megakadt annál a résznél, hogy Júlia nem akar a földön járni… A konyhából is hallottam, hogy Miki nagy kattanással lenyomja a stopgombot, és kazettát cserél. Aznap még meg sem csókolt, pedig a hajamat is becsavartam, tudtam, a kócos-göndör a gyengéje. Juci kölcsönparfümje még a csokipuding édes illatát is elnyomta, apám 46-os kockás inge volt az egyetlen, amit felhúztam, előtte gondosan megtervezve a tükör előtt, hány gomblyukat kell üresen hagyni ahhoz, hogy előrehajlásnál már izgalmas legyen a látvány. Nem beszéltünk róla, de az volt az érzésem, hogy aznap végre szintet lépünk a kapcsolatunkban.

Alig zártam el a puding alatt a lángot, amikor felcsendült az Éjjel érkezem. Miki Edda-rajongó volt.

November közepén délután ötkor már ránk sötétedett, a folyosó erőtlen neonja kellemesen világította meg a tárgyak körvonalát. Abban az időben mindenhez háttérzenét hallgattunk, tanulás közben, olvasás közben, kártyázás közben, evés vagy takarítás közben, és természetesen kavarás közben is. Az első magyar szocialista város gimnazistái voltunk, semmink nem volt a szűkösen behatárolható életünkön, a fiatalságunkon és az esélyegyenlőségen kívül. Rosszabb pillanatokban reménytelen amerikai utakról fantáziáltunk, Broadway-előadásokról meg bécsi egyetemekről, de sosem gondoltuk komolyan, hogy lesz majd idő, mikor ebből a meghitt panelegyformaságból el fogunk vágyódni. Amíg volt zene, addig volt szabadság, amíg volt tánc, addig kiráztuk magunkból a hétköznapok fojtogató rutinjait. Nálunk megvalósult az, ami máshol csak álom, itt télen a vasmű felől érkező vörös por még a hópelyheket is pirosra festette. Biztosak lehettünk abban, hogy a mi álmaink is egyszer beteljesülnek.

Beegyensúlyoztam a tálcával a kis szobába, Miki az íróasztalra feltett lábbal ült a széken, hátradőlve. És én már csúsztattam is a pudingot, gondosan figyelve a behajlási szögre. Nagyon koncentráltam, nem volt annyira egyszerű eltalálni úgy, hogy könnyednek és spontánnak tűnjön. Közben odasziszegtem neki:

– Azért segíthettél volna.

– Kevertem neked zenét. – Mosolygott, levette lábát az asztalról. – Új nyaklánc?

– Ja, nem! Anyámé, csak néha kölcsönveszem. A csipke viszont új – vetettem oda hanyagul, de a térdem megremegett.

Nem nyúlt a pudingért. Felállt, behúzta a sötétítőfüggönyt, és visszafelé jövet a térdére ültetett. Amikor levette a szemüvegét, már sejtettem a várható forgatókönyvet. A tarkómnál túrt bele kócos fürtjeimbe, és szorosan magához húzott.

– Anyád melyik busszal ér haza?

– Csak hétkor indul a tizenhatossal.

– Akkor van egy óránk? – Keze már indult is a kockás ing alá, a lapockáim alatt támasztott meg, miközben orrával megcirógatta az arcomat.

Senki sem csókolt úgy, mint Miki. Ugyan nem volt sok viszonyítási alapom, de ez a napnál is világosabb volt. Nem sietett, lassú szenvedély volt minden mozdulata, ringatott közben, és olyan szorosan ölelt, hogy a mellemben éreztem a szívdobogását. Akkor hagyta csak abba, mikor a szöveg felsírt, hogy éhes világ, és csak mosolyognának rajtam. A basszusgitár beindult, a ritmus elszabadult. Azt még hagyta, hogy kigomboljam a farmerét, de a pólóját már egyetlen határozott mozdulattal ő maga hajította a földre. Bőre égetett, ahogy újra átölelt.

Egyszerűen nem hittem el, hogy ebből most hirtelen ki lehet szakadni.

– Gyere. – Fogta a kezemet, és húzott maga után a folyosó irányába. Hunyorogva követtem, mert nem esett jól a neon fénye, nem volt ugyan erős, de pont elég ahhoz, hogy felhevültségemet leleplezze. Nem tudtam még mit kezdeni a vágy egyértelmű jeleivel, sem az ő testén, sem a sajátomon. Hiába a csipke meg a parfüm, csak egy kíváncsi és tapasztalatlan tizenhét éves voltam, aki ott áll a fürdőszoba előtti fésülködőasztal hatalmas tükrében, egy csipkebugyiárnyékkal és a melle közé gurult aranygömbbel. Nem is fésülködőasztal – a dédapai hagyatékból ránk maradt, neobarokk tölgyfa asztal, legalább két méter széles, háttámláján faragott keretben hatalmas tükör. Alig fért be a fürdőszoba előtti kicsi folyosóra, böhöm nagy helyet foglalt, de anyám ragaszkodott hozzá, szerinte ez volt a lakás ékköve.

Tétovázva léptem vissza az árnyékos szobába.

– Jaj, ne csináld már, Míra, gyere – kérlelt, kihúzta a pipereasztal alatti széket, leült, és mivel a pudingot is magával hozta, úgy, ahogy volt, anyaszült meztelenül kanalazni kezdte.

– Hülye vagy? – Megtorpantam az asztal sarkánál, mellemet karommal eltakarva.

– Hülye is, meg éhes is – felelte, és olyan étvággyal vetette magát a pudingra, mintha csak azért jött volna. Minden falat előtt egyenesen a szemembe nézett. Nem mosolygott, nem volt a tekintetében semmi huncutság vagy idétlenség. Más volt benne. És az a valami összehúzta egész testemet.

A tükörrel szemben ültünk le. Eleinte nem tudtam belenézni, később meg nem tudtam róla levenni a szememet. Eszembe jutott, amikor egyszer rányitottam anyámékra. Éjszaka mentem ki a mosdóba, egy lendülettel csaptam fel a villanyt, és nyitottam be a fürdőszobába. Anyámnak annyi ideje sem volt, hogy leugorjon a kád széléről, még pont elkaptam a pillanatot, ahogy nyitotta a szemét. Apám a szőnyegen térdelt a széttárt lába előtt, nem nézett hátra, csak oldalra billentette és anyám csípőjére hajtotta a fejét. Kisiskolásként annyit fogtam fel az egészből, hogy anyám még akkor sem veszi le a nyakláncot, mikor fürödni megy, de nem csodálkoztam rajta, mert aludni is abban szokott.

Itt, a tükör előtt is természetes volt, hogy a csipke már rég lekerült rólam, mikor az aranymedál még fénylő glóbuszként ring a mellkasomon. A tükör eleinte minden sóvárgást és szégyenérzetet megkettőzött, őrjítően felnagyítva a legapróbb részletet is. Súlyossá vált a combom, és lelassult minden mozdulat, mintha azelőtt nem lettem volna benne a testemben. Ahogy ez a nyers, kiszámíthatatlan, formáló erő ébredezett bennem, a szégyenérzet felvillantotta a gyönyör lehetőségét.

Miki le nem vette a szemét rólam, rémisztő volt, ahogy fénybe tett testemet szomjazta, s hogy ebben a szomjúságban minden éjfeketén csillogott. Hányféle fekete létezhet még, amit nem ismerek? Erről szól hát?, tettem fel magamnak a kérdést, de nem tudtam még megkülönböztetni a szerelmet a testi gyönyörtől. Ekkor örökre megváltozott bennem minden azzal kapcsolatban, amit addig magamról gondoltam.

Amikor megcsörrent a kulcs a zárban, mi már a kis szobában kanalaztuk a második pohár pudingot. Két falat közben Miki megkérdezte, hogy lennék-e a barátnője, mert szerinte több ez már, mint kavarás. Nem siettem el a választ, pedig majd’ kiugrott a szívem a helyéről. Szerettem volna megkérdezni, hogy milyen értelemben több, de ehelyett inkább megcsókoltam, és annyit mondtam, oké. Mielőtt elment, ügyetlenül kikapcsolta a nyakláncot, én meg az íróasztalom fiókjába rejtettem.

Aznap este anyám kérte, hogy segítsek neki a vacsoránál. Ő sütötte a tükörtojást, én kavartam a rántást a krumplifőzelékhez.

– Te, Míra! – Fakanállal a kezében fordult felém, aztán sóhajtott egyet, és visszanyelte a szót. Vártam a folytatást, a pirospaprika feszülten sercegett a forró olajon. Lehúztam a serpenyőt a lángról, a sercegés abbamaradt. Anyám nyitva maradt ajkát megremegtette egy néma kérdés, majd újra a tojások fölé hajolt.

– Berántsam? Vagy te akarod? – tereltem a szót, de akkor bezzeg folytatta.

– Finom ez a parfüm. Figyelj csak, holnap kérek neked időpontot a nőgyógyászhoz, ebben a korban ideje elkezdeni a vizsgálatokat. Tudod, a Sallai dokihoz, akinél még te is születtél. Hétfőnként rendel az SZTK-ban, oroszszakkör után felszállsz a hetes buszra, és fél hatra odaérsz. Jövő héten legyen, vagy utána?

– Jövő hét jó lesz – válaszoltam gondolkodás nélkül.

Csengettek. Anyám megtörölte a kezét a konyharuhában, és megindult. Akkor berántom én – zártam le magamban a beszélgetést.

Anyám úgy tudott vizsgálgatni a röntgenszemével, hogy nemcsak a szoknyámat, de még a gondolataimat is ráncba szedtem, hátha azokba is belelát – talán az Ofotértben fejlesztette tökélyre ezt a képességét. A bársonydobozka helyet változtatott. Megfagyott bennem a vér, mikor a következő hétvégén már egy polccal lejjebb, a József Attila-kötet mögött találtam meg, biztonságos takarásban. Miért pont a József Attila mögött? Nagyon jól tudta, hogy gyakran magammal viszem a könyvet a szobámba.

Mindig féltem, hogy észreveszi, időnként eltűnik a nyaklánc a dobozból, de sosem hozta szóba. A megyei versmondó versenyen is rajtam volt, de becsúsztattam a blúzom alá, hogy senki ne kérdezősködjön. Amikor kihívtak a színpadra, égette az arany a mellkasomat, majd’ felgyulladt rajtam a fehér blúz. Az első szavak mintha nem is hozzám tartoztak volna, de a forróság hamar kioldotta izmaimból a merevséget, kerestem a fókuszt, a stabilitást. Éreztem, hogy reflektorok nélkül is kifényesedik körülöttem a tér, elengedtem a karfát, előreléptem egyet a színpadon, és végre meghallottam a saját hangomat a mikrofonban.

Abban az évben továbbjutottam az országos versenyre. A felkészülésben Miki segített, ha kellett, ezerszer is ugyanazzal a lelkesedéssel hallgatott végig egy-egy verset.

Egyetemi éveim alatt az első és egyetlen szabály volt, hogy nem lehetett kettőnél több négyesem az indexemben sem félévkor, sem év végén, ez nagyjából kilencvenhat százalékos eredményt jelentett. A hospitálási jegyek és a szigorlatok osztályzatai duplán számítottak. Nem anyám elvárásainak akartam megfelelni, nem is saját magammal szemben támasztottam ezeket az időnként irreálisan magas követelményeket. A köztársasági ösztöndíj pontosan kétszer annyit hozott, mint a mezei állami. Miután apám – vélhetően – nehézfémmérgezés miatt korán meghalt, az egyetem folytatására a támogatott kollégiumi ellátás és a megemelt ösztöndíj volt az egyetlen esélyem. Később korrepetáltam is, és nyaranta Mikivel a Tungsramnál vállaltunk diákmunkát. Hat heti keresetünkből aztán lementünk egy balatoni kempingbe pihenni.

Minden hétvégén hazajártam. A lakást újrafestettük, a bútorokat átrendeztük, a neobarokk pipereasztalt eladtuk, jó áron vette meg egy antik kereskedő.

A harmadik évben egyetemi tábort hirdettek a nyelvi tanszakos hallgatóknak, egy önköltséges egyhetes kiruccanást Párizsba. Sokat jelentett volna a nyelvi közeg, a szakdolgozatomat is színesíthettem volna nyelvterületen szerzett tapasztalattal. Miki az elsők között iratkozott fel a listára, siettetett, nehogy lemaradjak. Fájt a szívem, de nem tudtam több tanítványt vállalni, az már a vizsgáim rovására ment volna.

A nyakláncot akkor már vagy négy éve nem láttam anyámon, utoljára apám temetésén viselte; azon a hétvégén azt sem tudtam, hol keressem. A József Attila-kötet mögött nem találtam, a porcelánok mellett sem – azok átkerültek egy kisebb asztalra a virágokhoz. A fürdőszobában sosem tárolt anyám ékszereket, csak az aktuális bizsukat felejtette néha a fésűk meg rúzsok mellett a kispolcon. Talán a bárszekrényben – gondoltam, de az olcsó borok meg likőrök mellett csak irattartó mappákat, borítékokat és fényképes dobozokat találtam. Adtam egy esélyt a fehérneműs fióknak, aztán benéztem a nyári trikók és kötött pulóverek alá, de semmi.

Tudtam, hogy őrzi valahol, hogy sosem tudna megválni tőle, és valami azt súgta, hogy anyám pontosan tudja, ez a nyaklánc kicsit már hozzám is tartozik. Már majdnem feladtam, amikor eszembe jutott az éjjeliszekrény. A kettőből csak egy maradt meg, az ablak alatti oldalon, félig a függöny takarásában. A felső fiókban gyógyszereket találtam, zsebkendőket, füldugókat meg egy nagyítót. Az alsó fiók akadt, nehezen tudtam kihúzni. Most komolyan? Egy Bibliát őrizget anyám az éjjeliszekrényben? Anyám, a párttag, a dolgozó nő, a sutyi dohányos, aki évekig kiskosztümben és tűsarokban járt be a körúti üzletbe, és szerény tudomásom szerint csak esküvők és temetések alkalmával ment templomba? A Bibliából kilógó két fekete-fehér fotóról apám mosolygott rám, az egyiken katonaruhában egy teherautó platójáról, a másikon pedig egy Moszkvicsnak támaszkodva, divatjamúlt, bő szárú hippifarmerben és John Lennon-napszemüvegben. Mennyire hiányzott. Az én erős apám, aki addig-addig járt le a pokolba, míg a hétkarú óriások maguk alá nem gyűrték.

A sötétkék ékszerdobozt csak a buszon mertem kinyitni, útban a külvárosi zaci felé. A szokatlanul meleg november ellenére a medál hideg volt és könnyű, alig ismertem rá, emlékeimben izzó golyóként élt. Lassan emeltem ki a dobozból, a lánc gabalyodás nélkül tekeredett ki, mint a terméskő alól kiszisszenő sikló. A nyakamban aztán felmelegedett, kalapáló szívem fölött aprókat szökkent az aszfalt hepehupáin. Begomboltam a kabátomat, és becsuktam a szemem, ismeretlen fáradtság nehezedett rám.

Mire a Határárok utcához értem, már égett a mellkasom.

A zálogház egy udvarból nyílt, az ajtóban két tarka macska dőzsölt, maradék pörköltön osztozkodtak. A kilincs nagyot kattant, erre a mozdulatra bent megszólalt egy csengettyű. Az alig nyolc négyzetméternyi kis helyiségben meleg volt, a dohányfüsttől kapart a torkom. Valahonnan hátulról előbotorkált egy idős úr, orrán pápaszem, fején szürke kalap.

– Jó napot, mit tetszik? – Beállt az üveggel elválasztott pult mögé.

– Jó estét! – válaszoltam, holott csak délután öt volt.

Lecsatoltam a nyakláncot, és a pulton lévő ezüsttálcára tettem. Éppen csak a szélére.

Tulajdonképpen nem kell itt hagynom. Csak le akarom méretni a súlyát, talán még az árát is szeretném tudni, csak úgy, kíváncsiságból. Bármi esetre.

– Lemérjük, kérem? – Megragadta, és már lépett is vele a takarásban lévő mérleg irányába. Hallottam a fémes koppanást, az elektromos mérleg pittyegését, majd egy sóhajt. Válaszolnom kellett volna, de csak álltam némán.

– Ez a medál nem tömör arany, a belseje üres. Máskülönben egész profi kis ötvösmunka. De én csak a súlyát tudom kifizetni, a művészetet nem. Kár érte. – Jelentőségteljesen sóhajtott, majd visszatette a nyakláncot a tálcára. Elővett egy füzetet meg egy ceruzát, és számolni kezdett.

– Hogyhogy üres? – szólaltam meg végre.

Az öreg megvakarta a szeme sarkát.

– Maga okos lány, biztos tanult geometriát, ugye?

Bólintottam.

– A medál felülete olyan, mint egy két milliméter vastagságú gömbhéj, képzelje el térben, megvan, ugye? Mint egy üveggömb, csak aranyhéjjal. Azért ilyen könnyű, mert üreges. Pár gramm csupán. Itt hagyja? Számoljak, kérem? – kérdezte, s azzal a lendülettel már emelte is a kopott grafitceruzát. Gyanúsan tornyosultak a fekete számok és a relációs jelek egymás tetején, plusz, plusz, aláhúzás, mínusz, aláhúzás… Az egyenlőségjelnél nem bírtam tovább. Felkaptam a láncot az arany gömbhéjjal együtt, és indultam.

A tarka macskák kétfelé ugrottak, tányérjuk csörömpölve perdült egyet a sarkamban.

Méghogy üres! Mekkora egy idióta!

Dühöngtem magamban. Honnan lett volna apámnak pénze tömör aranyra? Így is éjszakás műszakba járt hónapokig, hogy kifizesse a tartozását Sanyinak. Összeugrott a gyomrom, mi lesz, ha egyszer anyám megtudja, hogy aranygömb helyett csak egy héj az összes kincse.

De mire a húszas busz megállójához értem, lenyugodtam. Tudtam, ez a nyaklánc már régen az enyém, pedig még meg sem kaptam. Visszatettem a dobozt a hátizsákomba, és arra gondoltam, hogy vállalok még két tanítványt. A kedd délutánjaim még szabadok, és péntek esténként sem kötelező moziba járni, úgyis olyan brutál drágák a jegyek. Már elmúltam húszéves, de akkor tudatosult bennem először a felelősség a saját életem iránt. Nőj már fel – ostoroztam magamat, fel kell nőnöd ehhez a nyaklánchoz végre!