A mű eredeti címe: Die Butterbrotbriefe

Copyright © Piper Verlag GmbH, München, 2023

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Almássy Ágnes, 2025

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem

közölhetőek, és semmilyen formában nem

sokszorosíthatóak a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető

felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-789-1 (papír)

ISBN 978-963-614-790-7 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektúra: Goodword Kft.

Magyar borító: Tabák Miklós

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Mindenkinek, akinek nem volt esélye megtalálni a saját útját

„A meg nem írt levelek is célba érnek olykor.”

Marie von Ebner-Eschenbach

Első fejezet

Leszáll a darumadár

A sors többnyire csapásokat osztogat.

Csak ritkán vesz a karjába valakit.

Ahogy most az ősz hajú, finom ráncokkal átszőtt arcú asszony tette. Zokogva ölelte magához Katit, hevesen, mintha soha többé nem akarná elengedni. Kati érezte, amint a könnyei cseppenként a nyaka hajlatába potyognak.

Az asszonyt Gudrun Lupenaunak hívták, és Kati éppen most olvasott fel neki egy levelet. A 31-es számút. Ezt majd még hat követi.

Amikor ezen az október hetedikei reggelen Kati elindult a Zehnthofstraße felé, arra számított, hogy Gudrun Lupenau talán kiabál majd vele, esetleg még pofon is vágja, de hogy megöleli, arra semmiképpen.

Ha csak lehetett, gyalog ment, amikor kézbesített egy levelet. Igaz, hogy több időbe telt, de a séta megnyugtatta, jobb volt, mint csak ülni a kocsiban és vezetni. Mégis minden alkalommal végig vadul kalapált a szíve, amíg odaért a címre.

A temető mellett elhaladva az anyja sírja fölött álló fakeresztre pillantott, és az 1-es számú levélre gondolt. Akkoriban nem sejtette, milyen sok további levelet kell még írnia.

Azt az elsőt a temetés után fogalmazta meg, mégpedig a gyászbeszéd miatt. Mert az olyan volt, mint a tucatáru a textilboltban. Egyenméret. Ha megváltoztatta volna az ember a nevet, a születési és a halálozási dátumot, bárkire ugyanolyan jól illett volna. Vagy inkább: ugyanolyan rosszul. Az anyja halála miatt érzett szomorúsághoz így még harag is társult a lelketlen szavak hallatán. Kati megfogadta, hogy nem sír a temetésen, mert tudta, ha egyszer rákezd, nem lesz képes abbahagyni. De a szörnyű gyászbeszédet hallva képtelen volt visszatartani a könnyeit. Csak csorogtak a fekete ceruzával kihúzott szeméből, akár a sötét tinta.

Miután hazaért, már vette is a telefont, hogy panaszt tegyen a papnál, de hirtelen elfogta a félelem, hogy nagy izgalmában helytelen szavak is kiszaladhatnának a száján. És akkor a jól felépített beszéde a tiltakozás leghalványabb jelére összeomlana. Levélben viszont gondosan megválogathatná a szavait. Így papírt keresett, és eközben eszébe jutott a faláda a zsírpapírokkal, amiket az apja gyűjtött össze neki régen.

„Ez csak a tiéd – mondta az apja, miközben akkurátusan lesöprögette a morzsákat a zsírpapírról, amibe a tízóraija volt csomagolva. – Később majd csinálhatsz belőle valami szépet.” Kézműveskedésre gondolt, vagy hogy a lánya kopírozásra használhatja a papírt. Katit mindig is elbűvölték ezek az áttetsző, zörgő lapok, szinte kínálták magukat arra, hogy varázsigéket írjon rájuk. A festék ugyan csak nehezen tapadt meg rajtuk, az írógéphez formára vágott papírokon pedig mindig apró tintapacák keletkeztek, de a tompa fényű zsírpapír sejtelmes csillogást kölcsönzött a betűknek és a szavaknak.

Kati a pap szemére vetette, hogy a gyászbeszéde teljesen személytelenné tette az anyja temetését. Csupa üres frázis, ami kicsit sem melengette meg a hátramaradottak szívét-lelkét. Ő más szavakat választott, rengeteg felkiáltójelet használt (annyira jó érzés volt újra meg újra erősen lenyomni a megfelelő billentyűt az írógépen), átkozta az Úr nevét, többször is (ez is olyan jó érzéssel töltötte el, hogy beszúrta, ahová csak tudta), és nem spórolt a metaforákkal, szóképekkel sem (remélte, hogy ezekkel alaposan megdöbbenti a papot).

A levelet megírta, bár valójában inkább mintha beleüvöltötte volna a pap képébe.

Amikor elkészült vele, és borítékba tette, eltűnődött, mikor is írt utoljára levelet. Nem sms-t, nem e-mailt vagy hivatalos iratot, hanem igazi levelet, amilyet egyik ember ír a másiknak. Talán még az iskolás éveiben lehetett: a levelezőtársának írt, akitől egy óceán választotta el. Ennek már legalább húsz éve, mivel most épp harminckilenc.

Az iskolában cirkáltak persze másfajta levélkék is, létfontosságúak, Katinak legalábbis úgy tűnt akkoriban: Akarsz járni velem? Jelöld be, kérlek: Igen/Nem/Talán! Vagy: Találkozunk ma a sportcsarnok mögött? Szeretnék mondani valamit… – Alatta Pelikan tintával kék szívecske.

Mindazonáltal a legszebb levelek, amelyeket Kati valaha kapott, a nagymamájától, Katharinától származtak. Túl idős volt már az utazáshoz, így minden karácsonykor levelet írt az unokájának. Az első években a mellékelt bankjegy többet jelentett a szavaknál, azonban ez évről évre egyre inkább megváltozott, és egyszer csak már nem a pénz miatt bontotta fel elsőként a borítékot minden ajándék közül, hanem hogy elolvassa a levelet.

Egy levél azt jelenti, hogy az ember időt, fáradságot szán a másikra, gondol rá. A legértékesebb ajándék. Akárcsak a saját készítésű lekvárok, még ha szörnyű is az ízük, a saját kezűleg kötött zoknik, még ha szúrósak is, és a szinte felismerhetetlen firkálmányok, amiket egy gyerek nyújt át büszkén. Mindez végtelenül értékes, ha az ember felfogja, mit is ajándékoztak neki.

Ám amennyiben a papnak írt levél ajándék volt, akkor egészen biztosan nem olyan, amit meg akart volna kapni.

Mégis jólesett bedobni a levélládába.

Amikor még egy hét elteltével sem jött válasz, Katiban kétség támadt, hogy a pap olvasta-e egyáltalán a levelet, vagy a plébánia titkára egyszerűen a szemetesbe dobta. Máris újra felszított lángként lobbant fel benne a harag. Nyomban írt még egy levelet (még több felkiáltójellel), elment a plébániára, becsöngetett, majd felolvasta az elképedt papnak. A plébános kitaposott mamuszban, házikabátban csak állt a paplak ajtajában, kínjában a kezét tördelte, mintha esdekelne, hogy legyen vége ennek az egésznek.

Katinak nem ment könnyen a felolvasás, kicsit sem. Képtelen volt a papra pillantani, pláne a szemébe nézni. De minden egyes szóval, amit kiejtett, egyenesebb lett a tartása, erőteljesebb az eleinte reszkető hangja.

Amikor befejezte, a plébános kezébe nyomta a levelet, sarkon fordult, és elment. A pap utána kiáltott, de ő nem reagált.

Isten vele!, ezek voltak a levél utolsó szavai, és ezzel Kati becsukott és bereteszelt egy ajtót maga mögött.

A hazafelé vezető úton könnyebbnek érezte a lépteit. Azt is érezte azonban, hol vannak még torlaszok, kimondatlan dolgok, amiket végre ki kell mondani. Hol van szükség további levelekre, hogy megszabaduljon a béklyóitól, hogy átvágja a köteleket, amelyek gúzsba kötik. A papír pokolian éles tud lenni, vág a széle, mint a borotva.

A legfontosabb a két mágikus szó volt: Isten vele! Ezekben rejlett az elengedés, amennyiben tényleg komolyan gondolta. Velük megszabadulhatott a haragtól, a gyűlölettől, a saját csalódottságától.

Kati először kronológiai sorrendet állított fel, a legrégebbi sérelemmel kezdte, elgondolkodott, milyen igazságtalanság érte gyerekkorában, amit nem tudott elfelejteni. Még ha csupán jelentéktelen semmiségnek tűnt is. Tiszta lap kell ide, nem maradhat semmi tisztázatlan. Így kapott egy levelet Petra Lobner, a szomszéd lány, aki ötéves korukban nem volt hajlandó egy kisnyuszit adni Katinak, bár náluk úgy szaporodtak a nyulak, ahogy azt általában a nyulak teszik. Petra is megkapta, hogy Isten veled! A focicsapat edzője is kapott egy levelet, mert nem engedte meg neki, hogy együtt futballozzon a fiúkkal. Na, nem mintha Kati annyira szeretett volna játszani, de hogy kizárják csak azért, mert lány? Hát akkor Isten vele! Aztán következett a barátságtalan buszsofőr, aki nem vette fel, bár – a piros lámpánál állva – nyugodtan kinyithatta volna neki az ajtót, ám ehelyett csak bámult rá, és szemrehányóan kopogtatta a karóráját. Isten vele! Vagy a srác – arra sem érdemes, hogy az exének nevezze –, aki az első volt neki. A borfesztivál után. Ő is akarta, mert szerelmes volt belé. De nem így. A srác viszont csak azt akarta. Mindenki óva intette tőle. A büdös francba! Isten veled!

Minden levéllel egyre erőteljesebb lett Katiban a felismerés, hogy nemcsak a múltjától készül búcsút venni, hanem az itteni életétől is. Hogy el fog innen menni, sőt el kell mennie. Mert a hosszú évek során sem találta meg itt a helyét. Se hivatás, ami kitöltötte volna az életét, se férfi, aki igazán szerette volna, és akit ő is szeretni tudott volna, se gyerek. Nem ültetett fát a kertbe, még egy nyamvadt kankalint sem. Talán mindezt másutt megtalálja. Végre meg akarta tudni, mihez kezdhet ezzel a különös ajándékkal, amit életnek neveznek. Úgy érezte, mintha még ki sem bontotta volna, de már látná a lejárati dátumot.

Eddig nem mehetett el, nem hagyhatta magára az anyját az apja halála után. Bár mindig ott élt benne a vágy, hogy elinduljon a szivárványon túlra, és ott keresse a boldogságot, ahogy a régi történetek hősei tették. De aki elmegy, az nemcsak a sérelmektől és a csalódásoktól vesz búcsút, hanem az összes szép emléktől is.

Kati tehát levelet írt azoknak is, akiknek köszönhetett valamit. Ezeket a leveleket kézzel írta, ami eleinte szokatlan volt számára, mert már nagyon régen nem fogott tollat a kezébe, újra rá kellett éreznie a kézírására.

Kapott levelet az autószerelője, aki öt százalék engedményt adott neki, mert olyan kedves ügyfele volt. A legjobb barátnője örökkön örökké, aki megengedte, hogy elolvassa a naplóját – csak neki egyedül. A szomszédasszonya, aki mindig kölcsönadta a fűnyíróját, amióta az övé füstölögve kiadta a lelkét. Harminc levél, harmincszor torokban dobogó szív, harminc istenhozzád.

A 31-es számú levél címzettje nem kézzel írt sorokat kap.

Gudrun Lupenau egy repkénnyel befuttatott kis házban lakott. Amikor Kati megnyomta a fényesre kopott réz csengőgombot, senki nem nyitott ajtót.

Így hát várni fog. Legalább egy órát. Ez volt az egyik szabály, amit felállított magának. Egy másik pedig, hogy nyomban neki kell fognia a levél felolvasásának, amint a címzett ott áll előtte, nehogy csevegésbe bonyolódjon vele (ahogy ez megtörtént a Marcusnak – az első csókja – géppel írt levél esetében, és a Franknak – az első igazi csókja – kézzel írt levél esetében).

Negyvenhárom perc múlva egy sárga Fiat 500-as parkolt le a bejárat előtt, és kiszállt belőle Gudrun Lupenau, aki még hetvenkét évesen is igen impozáns jelenség volt. Magas termetű asszony, bézs színű kötött kardigánban, ősz haja praktikus apródfrizurára vágva. Piros keretes szemüvege mögött örömmel csillant fel a szeme, amikor megpillantotta Katit.

– Nahát, Kati! Te meg mit keresel itt? De örülök, hogy látlak ennyi év után! Mióta is? Ah, mindegy is. Annyira szerettem a mosolyodat, csak úgy ragyogtál mindig. – Elővette a nadrágja zsebéből a kulcsait. – Ha tudtam volna, hogy ma meglátogatod öreg tanítónődet, hamarabb hazajöttem volna. Éppen a folyótól jövök, van ott egy jó kis pad, ismered? Tavaly állította oda az önkormányzat. Csak továbbmész kicsit az öreg tanyaház után, tudod, amelyik régóta elhagyatott, onnan már nincs messze. Olyan jól tudok ott gondolkodni, kisimul a lelkem. – Kinyitotta a ház ajtaját. – De most már mondd, mi szél hozott? Kérsz valamit inni? Ah, nem is nagyon tudlak megkínálni semmivel. Csak persze kávéval, az mindig van itthon.

Kati évtizedek óta nem hallotta ezt a kedves hangot – a tanárnő mindig ügyelt rá, hogy szépen artikulálva ejtse a szavakat –, amely bármikor átcsaphatott korholásba is. Már az első szavak hallatán megint olyan ideges lett, mint hétévesen, amikor kihívták a táblához, és az egész osztály előtt meg kellett oldania egy számtanfeladatot. Kati úgy érezte magát, mint egy fa, amelyik az idők során sok évgyűrűt növesztett, ám legbelül mindig ugyanaz maradt.

Gyorsan kihúzta a levelet a borítékból, széthajtogatta a zsírpapírt, és remegő hangon olvasni kezdett:

Lupenau tanárnő!

Maga tehet arról, hogy többé nem hittem magamban, mert nem javasolta, hogy gimnáziumban tanuljak tovább. Pedig olyan szorgalmasan magoltam, gyakoroltam negyedikben, és minden tantárgyból javítottam. Az iskolaév során sokszor meg is dicsért, ám végül mégsem ajánlotta, hogy gimnáziumba menjek. Fel nem tudtam fogni, miért. Egy álló héten át csak sírtam, és nem értettem, mit csináltam rosszul. És hogy miért ámított akkor egész idő alatt, miért tette ezt velem.

Én ugyanis nagyon szerettem magát. Sőt, akkoriban maga miatt én is tanár akartam lenni.

Így még jobban fájt az árulása.

A többiek gyorsan túltették magukat az ilyesmin, és elhatározták, hogy csak azért is megmutatják mindenkinek. Én azonban egy megtört lélek lettem, aki azóta azt gondolja, nem elég okos ehhez a világhoz. Amint azt hallom, hogy valaki leérettségizett, másodrangú embernek érzem magam.

Pedig a lelkem mélyén tudom, hogy nekem is sikerült volna, ha akkoriban ad nekem egy esélyt, ahelyett hogy lábbal tiporja az önbecsülésemet.

Kati Gudrun Lupenau kezébe nyomta a levelet. Az utolsó szavakat már rég kívülről tudta. Mint mindig, ezek az utolsó szavak voltak a legnehezebbek. Mint mindig, nagy levegőt kellett vennie, hogy legyen ereje ahhoz, hogy a kimondottakat tényleg komolyan gondolja. Még ha egyelőre csupán erre a röpke pillanatra.

Isten vele!

Miután átadta a levelet, gyorsan sarkon fordult. Hiszen nem hagyhatott időt a másiknak a reagálásra. Öreg tanítónője azonban azonnal megelőzte, két sietős lépéssel mellette termett, és könnyes szemmel a karjába zárta.

– Jaj, Kati, édes kis Kati, annyira sajnálom. Nagyon-nagyon, szörnyen sajnálom.

Kati nem viszonozta az ölelést. Nem akart szeretetet kapni Gudrun Lupenautól, adni meg pláne nem. Csak el akart menni.

– Én csak… jót akartam neked – mondta a tanítónő elcsukló hangon.

Ez az a mondat, amit Kati mindig is utált. Önelégült és komolytalan.

– Nem! Ez nem igaz.

Az idős asszony elengedte Katit, kézfejével úgy-ahogy letörölte a könnyeit.

– Csak azért tettem, mert anyád ragaszkodott hozzá.

– Anyám?

– Igen, amikor bejött hozzám a fogadóórára, boldogan újságoltam neki, milyen szorgalmas vagy, és javasolni fogom, hogy gimnáziumban tanulj tovább. De ő nem akarta.

– De hát… ennek semmi értelme.

Gudrun Lupenau úgy tartotta két ujja között a levelet, mint egy gusztustalan, ragacsos légypapírt.

– Azt mondta, szükséged van erre, hogy te az a fajta lány vagy, akinek le kell küzdenie a nehézségeket. Erre én azt feleltem, hogy a javaslatom ellenére sem kell gimnáziumba küldenie téged, én azonban mindenképpen szeretném írásos formában értékelni a teljesítményedet. Akkor anyád könyörgött, hogy ne tegyem, mert ebből csak vita lenne köztetek, és azt én sem akarhatom. Egy lányt felheccelni az anyja ellen. Nem igazán értettem az egészet, és a megérzésem is mást súgott. Sőt, biztos voltam abban, hogy megvan benned az, ami az érettségihez kell. De hát ott ült előttem egy siránkozó anya, aki azt mondta, ő csak a legjobbat akarja a lányának. – Gudrun Lupenau nagyot nyelt. – Akkoriban még fiatal, kezdő tanítónő voltam. Néhány évvel később már biztosan nem hagytam volna magam megtéveszteni, de akkor… Csak remélhettem, hogy ez a helyes döntés. De most… tényleg rettenetesen sajnálom. És ezt már soha nem tudom jóvátenni. – Újra a karjába zárta egykori tanítványát.

Kati pedig megértette, hogy olykor egy ölelés is sorscsapás lehet.

***

Megszegte a legfőbb szabályt: maradt, miután felolvasta a levelet. Frissen főzött kávét ivott sűrített tejjel, bár igazából nem is kívánta. Felitatta Gudrun Lupenau könnyeit a konyhaasztalon heverő halványkék törlőpapírral, és vigaszt nyújtott öreg tanítónőjének, bár neki sokkal nagyobb szüksége lett volna rá.

Csak jó két óra elteltével mondta újra, hogy Isten vele – és valóban komolyan is gondolta.

Ezután lement a folyóhoz, végig a város széli előkertek előtt, az elhagyatott tanyaház mellett, amíg oda nem ért a padhoz, ahol az embernek kisimul a lelke. Az ő lelke most éppen rettenetesen nehéznek, elgyötörtnek tűnt.

A folyócska itt szelíd kanyarulatot vett, a fövenyen simára csiszolódott kavicsok, színes őszi levelek hevertek. Gyerekek egy kis gátat építettek ide apró gallyakból, ezek picit megakasztották a víz útját, de a folyó aztán vidáman csobogott tovább.

Gyerekkorában Kati is játszott itt, de egyszer csak nem volt többé kedve hozzá. Mert a folyó elhagyhatta a várost, csak úgy, senki nem tartotta fel. Nem úgy, mint őt, aki nem mehetett oda, ahová akart, nem tehette azt, amit akart. Mindenről az anyja döntött. Aki ugye csak a legjobbat akarta neki.

A léleksimogató pad nemesacélból készült, az ülőfelület és a háttámla pedig rácsozott volt, úgy nézett ki, mint a konyhai reszelő. A pad alatt nem nőtt fű, nyilván az itt üldögélők cipői koptatták ki – de talán a lelkek simogatták el. Katin kívül senki más nem volt a folyónál, csak a szél zörgette a tölgyek, hársak, gesztenyefák lombjait. Milyen szép minden idekint, gondolta Kati, miközben leült a padra, és milyen nem szép minden odabent, bennem.

Szerette volna megkérdezni az anyját, miért tette ezt vele. De a halottak nem hallották meg a kérdéseket a sírra nehezedő sok föld miatt, bármilyen hangosan kérdezett is az ember. Még akkor sem, ha kiabált. Így Kati kiáltásai benn rekedtek.

Az anyja testesítette meg mindazt, amit egykor úrinőnek neveztek. Csinos, karcsú asszony, a megjelenése mindig tökéletes, kifinomult francia elegancia, stílus, modor. A város felsőbb köreihez tartozott. A polgármester irodavezető titkárnője, a hangsúly a vezetőn.

Nem volt csupa szív asszony, de mindig Kati mellett állt, kivette a részét a lánya életéből. Olyan anya, aki télen gondosan a lánya fejébe húzza a szőrmesapkát, aki mindig egy kenyérrel többet csomagol tízóraira, és háromszor mondja el, hogy nem szabad átszaladni az úton, mindig a zebrán kell átmenni. Legszívesebben egy kis csengőt akasztott volna Kati nyakába. És ez a túlzó gondoskodás akkor sem maradt abba, amikor a lánya már rég felnőtt. Katinak jó volt vele a kapcsolata, de idővel egyre inkább úgy érezte, mintha csupán a gardedámja lenne, nem az anyja. Mindig reménykedett benne, hogy egy napon ez majd megváltozik, és mint pillangó a bábból, előbújik egy igazi anya a gardedámból. De a gardedám nem bábozódott be soha.

Kati felállt, odasétált a folyóhoz, olyan helyet keresett, ahol sekély a meder, lassan csordogál a víz. Reszketeg, homályos volt a tükörképe a vízen. De ott volt: az anyja szeme nézett vissza rá. Kati választ keresett benne, ami mindent megmagyaráz, bocsánatossá teszi a bűnöket, és nem szakít fel újabb sebeket.

– Miért? – kérdezte fennhangon, mintha ki kellene mondania a kérdést, ki kellene kiáltania a világba ahhoz, hogy választ kaphasson.

Hirtelen valami zizegést hallott, mintha erős széllökés borzolna fel egy levélkupacot.

Csak akkor jött rá, hogy nagy szárnyak suhogása volt az, amikor lassan elhalt a hang.

És már ott is állt előtte a vízben, ivott. Majd felemelve a fejét, torokhangot hallatott: gru, gru, gru. Két szeme fölött, amellyel most felváltva mustrálta Katit, élénkpiros folt világított. A daru több mint egy méter magas volt, kitárt szárnya ennek legalább a duplája lehetett. Ezüstszürke tollazatát a torkától a feje búbjáig széles fekete sáv díszítette. A szárnya vége is fekete volt, mintha glaszékesztyűt viselne.

Kati mozdulatlanul állt.

A daru hosszú lábán közelebb lépegetett, jobbra-balra forgatta a fejét, úgy meredt Katira: sárgás szemében fekete pötty a pupilla.

– Mit csinálsz itt, egymagadban? – szólalt meg Kati suttogva.

A daru felemelte az egyik lábát, és a szárnya alá dugta. Az egyensúlyozással nem volt gondja.

– Eltévedtél?

Az égen sötét V alakzat vonult, a magasból is mély torokhangok hallatszottak. A darvak éneke a messzeség utáni vágyakozásról mesélt, egy meleg délvidéki országról.

Kati még soha ezelőtt nem került ilyen közel ilyen nagy madárhoz. Egy pillanatra minden dühét és csalódottságát feledtette vele. Ajándék volt ez a pillanat.

Aztán éles fejszeként hasított a csendbe egy férfihang.

– Ne mozduljon! Maradjon így! – Kati a folyó túlpartja felé pillantott, a Nap éppen a szemébe sütött, így csak egy férfi sziluettjét látta, de az arcát nem tudta kivenni. – Nehogy elmenjen! – kiáltott a férfi közeledve. – Egy lépést se! Kérem!

A daru megriadva a férfi felé kapta a fejét, majd eliramodott a sekély folyómederben, egyre sebesebben szaladt, végül kiterjesztette a szárnyát, és erőteljes csapásokkal a magasba emelkedett, hogy csatlakozzon a társaihoz.

A férfi még közelebb jött. Már majdnem a folyóágynál volt.

Kati a daru után nézett, amely magával vitte ezt a rövid, tökéletes pillanatot. Nagyot sóhajtott, majd hátat fordított a folyónak.

– Ne! – kiáltotta a férfi. – Végre pont tökéletes volt.

Kati érezte, ahogy a félelem hideg, csontos keze összeszorítja a szívét. Sietve elindult, egyre gyorsabban ment, végül már rohant, egészen az elhagyatott tanyaházig, majd tovább, amíg kifulladva el nem érte a település peremét.

A férfi nem követte.

Kati megállt, az oldalára szorította a kezét, lassan újra kapott levegőt, és felnézett az égre: üres, halványkék papírlap. Darvak nélkül.

A madarak tudták, mikor kell elhagyniuk egy helyet, a csontjaikban, az izmaikban érezték a természet hívását. A túlélésük forgott kockán, nem szalaszthatták el a megfelelő pillanatot, mert ha túl sokáig várnak, elpusztulhatnak.

Kati ez idáig még nem határozta el magát, mikor induljon útnak. Amikor felpillantott az üres, tágas égboltra, egyszerre már tudta. Úgy élte meg a döntést, mint a világa mágneses pólusát, amelyhez mostantól minden igazodik: amikor október végén az utolsó darumadár is útnak indul, vele együtt ő is elhagyja az otthonát, és újat keres. A darvakkal együtt délre repül, és félresöpri az összes nagy sötét felleget, ami az útjába áll.

***

A település, ahol Kati élt, nem igazán tudta eldönteni, hogy falu vagy város akar-e lenni. Falvak vették körül, és volt egy város is a közelében, amelynek státuszát senki nem kérdőjelezte meg. A Kati szülőhelyén élők se falusiak, se városiak nem voltak. És nem a legjobbat, hanem a legrosszabbat kapták két világból: egy falu árukínálatát és kulturális életét, egy város anonimitását és lakásárait.

Ám egyvalamije volt a településnek, ami az összes többitől megkülönböztette: egy sarkvidéki múzeum. Kati nagybátyja, Martin üzemeltette, egy magának való, fura figura, aki imádta a sarkkörön túli régiót, bár még sohasem járt ott. Svensson jégvilága – ezt a nevet adta kis birodalmának, pedig nem Svenssonnak hívták, hanem Waldsteinnak, de úgy vélte, a Waldstein jégvilága nem lenne eléggé hangzatos, autentikus név.

Amióta Kati az eszét tudta, a bácsikája folyton a házát és a kertjét alakítgatta olyanná, mintha az a hatvanhatodik szélességi fokon állna. Először is deszkákkal borította a külső falakat, és lefestette vérvörösre, hogy a ház, a Lofoten-szigetek halászkunyhóihoz hasonlítson. Aztán csöveket fektetett le a kertbe, amelyekből forró gőz lövellt ki, ezzel utánozva az Izlandon feltörő gejzíreket. Idővel egy hungarocellből készült iglu, egy jurta, egy fűvel benőtt vikingkunyhó (benne vikingnek öltöztetett kirakati babák) meg egy halszárító állvány is helyet kapott a kertben, és Martin valódi tőkehalakat akasztott a rudakra szárítani (de csak egy nyáron át, mert ezt a helyi tanács sürgősségi eljárással betiltotta). Kis múzeumának legfőbb attrakciója azonban két eleven kiállítási tárgy volt: az egyik zsémbes, csökönyös és kissé süket, az állán szakáll, feltűnő jellegzetessége széles felső ajka, amely jócskán rálógott az alsóra – egy vén jávorszarvas, név szerint Harald Schönhaar. A másik egy rettentően aranyos, Bettina nevezetű rénszarvas. És mint minden rénszarvastehén, szép aganccsal rendelkezett.

Martin különböző fűfajtákat ültetve alkotta meg az Északi-sarkvidékhez tartozó országok körvonalait, bár Svédországot Harald mindig lelegelte. Senki sem tudta, miért, valószínűleg még Harald sem.

A ház földszintjén – Martin a beépített padlástérben lakott – az évek során a következő kiállítási tárgyak gyűltek össze: egy kisebb könyvtár, számtalan kép és fotó, egy akvárium északi halakkal és medúzákkal, három kitömött állat (jegesmedve, sarki róka, havasi nyúl), egy bálnavadászkunyhó teljes berendezéssel, különféle kőzetek kivilágított vitrinben, egy miniatűr földgömb kiemelten az Északi-sark domborzatával, továbbá a sarkvidékhez tartozó országok zászlói (magyarázó feliratokkal). A padlóra még egy vonal is fel volt festve, így a látogatók jelképesen átléphették a sarkkört. A legújabb kiállítási darab egy hógolyó volt a Spitzbergákról a jégszekrény mélyhűtő részében, ami egy jóbarát logisztikai teljesítményét dicsérte. Minden évben újabb szerzeménnyel gazdagodott a gyűjtemény, bár a kis múzeum már így is dugig volt.

A helybéliek azt mondták, Martin valójában biztosítási ügynök. De ez nem volt igaz, Martin igazából múzeumigazgató volt, csak mellékesen tevékenykedett biztosítási ügynökként.

Régebben az utcájukban lakók mind nagybácsik és nagynénik voltak Kati számára. Egy nagy család, szövetségesek. Egy csodás hazugság. Martin azonban tényleg a bácsikája volt, Kati néhány éve elhunyt apjának az öccse.

Amikor Kati megérkezett, a nagybátyja a bejárat mellett ült, az egykori vendégvécé nyitott ablaka mögött, amely pénztárként és egyúttal apró múzeumi boltként szolgált. A plüssállatok mentek a legjobban; a bátrabbak pedig kipróbálhatták a svéd ételkülönlegességet, a surströmminget, azaz a sós lében erjesztett heringet is. A konzervdobozok a bennük képződött gázok miatt vészesen behorpadtak.

Nyitvatartási időben Kati mackós termetű bácsikája mindig egy vastag, szúrós, norvég mintás pulóvert viselt, még a legnagyobb kánikulában is – bár olyankor rövidnadrágot és papucsot vett hozzá. Impozáns szakálla természettől fogva szőke volt, mint az északiaknak, így szőkítésre nem kellett költenie.

Amikor meglátta Katit, Martin védekezőn felemelte a kezét.

– Jaj neked, ha levelet hoztál! Akkor rögtön vissza is fordulhatsz.

– Nagyon, nagyon kedves levél lenne pedig – felelte Kati, és puszit nyomott a bácsikája arcára. – Milyen a forgalom?

– Délelőtt gyerekek jöttek a Hét törpe óvodából, Lukas pedig éppen egy házaspárt vezet körbe. Jövő héten indulnak a Spitzbergákra, és rá akarnak hangolódni az útra. Bár mindig ilyen jól menne az üzlet!

A tizennégy éves Lukas olyan volt, mint egy két lábon járó lexikon. Akár a szivacs, úgy szívott magába minden információt kedvenc témájáról, az örök jég birodalmáról, de megvolt az a kellemetlen tulajdonsága, hogy a magába szívott új ismereteket kéretlenül ki is adta magából. Igazi okostojás volt. Ha álmából ébresztették volna az éjszaka közepén, akkor is rögtön el tudta volna sorolni az utóbbi kétszáz év összes sarkkutató expedícióját. Továbbá a hajók nevét. Sőt, a szánhúzó kutyák nevét is. A tárlatvezetéssel keresett egy kis zsebpénzt, bár erre nem igazán volt szüksége, mivel a szülei – egy orvos házaspár – a leggazdagabbak közé tartoztak a településen. De roppant mód örültek, hogy a fiuk talált magának valami elfoglaltságot, nem otthon ül, és nem rájuk zúdítja a rengeteg megszerzett ismeretanyagot. Régebben Lukas a dinoszauruszokért rajongott, de amikor a szülei hallottak Svensson jégvilágáról, felismerték, és megragadták az esélyt: ügyes tereléssel – a szibériai mamutokon keresztül – felkeltették fiuk érdeklődését a messzi észak jeges tájai iránt. Nagyon szerették a fiukat, de még a legnagyobb szeretettel is csak bizonyos mennyiségű kiselőadást lehet elviselni Triceratopsokról és Diplodocusokról. Kerek szemüvegével és kisfiús frizurájával Lukas úgy nézett ki, mint Harry Potter.

Kati papírba burkolt kis csomagot nyújtott át Martinnak.

– Tessék, itt a heti kenőmájas-szállítmányod Hamuchertől! Monika üdvözletét küldi.

Martin imádta Hamucher finom kenőmájasát, amihez fogható nincs a világon, de rettentően feszélyezte, hogy a hentesüzlet eladónője, Monika mindig flörtölt vele a töpörtyű és a szafaládé fölött. Legutóbb Monika egyenesen megkérdezte, hogy nem ülnek-e be egyszer egy kávéra. Onnantól Katinak kellett intéznie a bevásárlást a hentesnél. Monika mindig üdvözletét küldte Martinnak, amikor Kati húsz deka finom kenőmájast kért. És mindig huszonöt dekát adott. A plusz öt dekát ingyen.

– Én inkább nem üdvözlöm.

– Ó, te vén morgó medve! Egyszer mondd már el, miért nem adsz neki egy esélyt!

Martin a torkát köszörülte.

– Jó, egyszer majd elmondom.

Kati közelebb lépett a bácsikájához.

– Van most egy kis időd rám? Szeretnék kérdezni valamit.

– Amilyen komolyan nézel rám, feltétlenül van rád időm. A sarkvidéken is mindig azonnali segítségre van szükség, különben már túl késő. Ez ott élet-halál kérdése.

Martin előhalászta a pult alól a „Rögtön jövök” táblát, amelyen egy jegesmedve volt látható koktéllal a mancsában, és kiakasztotta az ablakba egy szögre.

Átmentek a jurtába, ahol a földet puha állatprémek borították, és ahol Martin időnként torokéneklés-workshopot tartott. Egyszer még a templomi kórus tagjai is részt vettek rajta, de jobban érdekelte őket az ingyenvodka, mint a mongolok nagyhírű énektechnikája.

Kati elmondta, mit tudott meg Gudrun Lupenautól az anyjáról, mire Martin átnyújtott neki egy ezüstszínű sztaniolpapírba csomagolt svéd szalmiákcukorkát – extra adag sóval –, ami remek hangulatjavító. Legalábbis, ha valaki svéd.

– Érted te ezt? – kérdezte Kati, a cukorkát szopogatva. – Mert én nem.

– Anyád bonyolult személyiség volt. Talán csak óvni akart.

– Soha nem beszélt velem erről. Pedig akkoriban könyörögtem neki, hogy gimnáziumba járhassak. Minden barátnőm oda járhatott, csak én nem. Hivatalosan túl butának nyilvánítottak. Hosszú hetekre, sőt hónapokra teljesen kikészültem, és ezt ő is pontosan látta. – Kati egészen apróra hajtogatta össze az ezüstpapírt. – Neked nem mondott erről semmit?

– Nem, sajnálom.

– Kivel beszélhette meg ezt? Papán kívül persze.

– Anyád nem beszélt sokat az érzéseiről, vagy hogy mi foglalkoztatja. Mindent megtartott magának. De ezt te is tudod. Jól illett volna a sarkvidékre, ott sem beszélnek sokat az emberek.

– Én nem tudok ilyen egyszerűen túllépni ezen.

– Megértem.

Lukas dugta be a fejét a jurtába.

– Á, hát itt vannak! Konstantinék, akik az Engelbertstraße 73-ban laknak, a második emeleten, szeretnének venni egy plüssállatot, lehetőleg egy bálnát, a nyolcéves unokájuknak, Marának. De nincs senki a boltban. – Rosszallón felvonta a szemöldökét. – Továbbá tájékoztatásul közlöm, hogy Harald éppen most ette meg Stockholmot. Bettina pedig megint elaludt Grönlandon.

***

Még az ágyba is követte Katit az anyja árulásának gondolata, ott feküdt mellette, mint egy büdös, idegesítően hortyogó fickó. Amikor másnap reggel a zuhany alatt próbálta kimosni a hajából, az arcából, de főként a fejéből az éjszakát, úgy érezte, egy percet sem aludt.

Máskülönben mindig a szombat volt Kati hetének csúcspontja. Kiadós reggeli után – fontos egy hosszú nap előtt – elindult a szalonba. Hivatalosan Rose női fodrászat volt a neve, de mindenki csak szalonnak hívta. Ez olyan előkelően hangzott. Mintha csipkeruhában, magas sarkú cipőben kellene áttipegni a nyugati szárny tükörszobáján, hogy odaérjen az ember.