Sophie Irwin

HOZOMÁNYVADÁSZ

HÖLGYEK KÉZIKÖNYVE

A mű eredeti címe:

A Lady’s Guide to Fortune-Hunting

Copyright © Irwin Editorial Limited, 2022

A kiadvány a Madeleine Milburn Ltd

engedélyével jelent meg

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető

Fordította: Novák Petra

ISBN 978-963-614-097-7 (papír)

ISBN 978-963-614-098-4 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Szerkesztette: Vereckei Andrea

Felelős szerkesztő: Faludi Laura

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Caroline Young © HarperCollinsPublishers Ltd, 2022

Borítóillusztráció: Shutterstock.com

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

„Elbűvölő, szellemes és magával ragadó. Egyszerűen tökéletes. Kár, hogy véget ért!” – SANTA MONTEFIORE

„A főhősnő hihetetlenül modern: sziporkázóan szellemes, stílusos és tele van energiával. A történet minden tekintetben Austent idézi. Alig győzök betelni vele!” – JANICE HALLETT

„Fantasztikus, öröm volt olvasni.” – NINA STIBBE

„Teljesen magával ragadott. Friss, üde, szórakoztató regény.” – SOPHIE KINSELLA

„Merész, szellemes, vidám… A Bridgerton-rajongók odalesznek érte.” – NITA PROSE

„Ritka gyöngyszem ez a regény. Mint egy Georgette Heyer-könyv egy csipet huncutsággal megbolondítva. Csupa érzelem, csupa romantika.” – BETH MORREY

„Teljesen elvarázsolt, nem tudtam letenni.” – LOUISE O’NEILL

„Mr. Darcynak vetélytársa akadt. Egyszerűen ellenállhatatlan.” – ELOISA JAMES

„Izgalmas, okos és hihetetlenül szórakoztató.” – SARAH HILARY

„Ez a regény a leggyönyörűbb főhajtás Georgette Heyer előtt, ugyanakkor különleges, modern érzékenység hatja át… Remek olvasmány!” – HARRIET TYCE

Frannek, aki elindított az úton, és a családomnak, akik erőt adtak hozzá, hogy végigmenjek rajta.

Sohasem volt nagy véleménye a férfiakról vagy a házasságról, de azért mindig férjhez akart menni. Az ő szemében a házasság volt az egyetlen tisztességes megoldás egy jó nevelésű, de csekély vagyonú fiatal nő számára; ha nem nyújt is biztos boldogságot, de legalább kellemes menedék a nélkülözés ellen.

Jane Austen: Büszkeség és balítélet (Szenczi Miklós fordítása)

1

Netley Cottage, Biddington, Dorsetshire, 1818

– Mégsem vesz feleségül? – ismételte Miss Talbot, mert nem hitt a fülének.

– Sajnos nem – felelte Mr. Charles Linfield, és furcsán, szégyenkezve elhúzta a száját. Ilyen grimaszt inkább akkor vág az ember, amikor lemondja a jó barátja születésnapi meghívását, és nem akkor, amikor véget vet egy kétéves jegyességnek.

Kitty elkerekedett szemmel bámult rá. Katherine Talbotnek – akit a családja és a közeli ismerősök egyszerűen Kittynek hívtak – nem volt szokása értetlenül állni mások szavai előtt. A családja és egész Biddington olyan lánynak ismerte őt, akinek vág az esze, és minden szorult helyzetből ügyesen kivágja magát, de ebben a pillanatban szóhoz sem jutott a döbbenettől. Úgy volt, hogy hamarosan feleségül megy Charleshoz. Évek óta erre készült – erre most kútba esik a terv? Ilyen hír hallatán mit kellene mondania? Mit kellene éreznie? Egyik pillanatról a másikra a feje tetejére állt a világ, Charles mégis pontosan ugyanúgy nézett ki, ugyanazt az öltözéket viselte, amelyet Kitty már ezerszer látott rajta, azzal a különös hanyagsággal, amely kizárólag a tehetőseknek áll jól: bonyolult hímzéssel díszített mellényét félregombolta, élénk színű selyemsálját pedig ahelyett, hogy csinos masniba kötötte volna, rendetlenül összegubancolta. Legalább kiöltözhetett volna az alkalomra, gondolta Kitty növekvő felháborodással, ahogy a szerencsétlen nyakkendőt vizslatta.

Kitty felindultsága kiülhetett az arcára is, Mr. Linfield leereszkedő, idegesítő grimaszának helyét ugyanis egy duzzogó iskolás fiú morcos kifejezése vette át.

– Ugyan, ne nézzen így rám! – csattant fel Mr. Linfield. – Hivatalosan soha nem ígérkeztünk el egymásnak.

– Soha nem ígérkeztünk el egymásnak? – Kitty egészen felbátorodott, mert érezte, hogy elönti a méreg. Alávaló fráter! – Két esztendeje beszélünk házasságról. Egyedül anyám halála és apám betegsége miatt halogattuk eddig. Ígéretet tett nekem… Oly sok mindent megígért!

– Mindez csupán gyermeteg ábrándozás volt – tiltakozott a férfi. – Egyébként is – tette hozzá konokul –, csak nem léphettem vissza, amikor az apja a halálán volt! Nem lett volna elegáns.

– Ó, és most, hogy meghalt – még egy hónap sem telt el, mióta eltemettük szegényt –, most nyugodt szívvel faképnél hagyhat? – fakadt ki Kitty mérgesen. – Most talán elegáns?

Mr. Linfield beletúrt a hajába, a tekintete az ajtó felé rebbent.

– Hallgasson ide, nincs értelme ezen vitatkozni, amikor kegyed így viselkedik. – A férfi úgy lamentált, mint akinek a sok megpróbáltatás után már fogytán a türelme. – Talán jobb is, ha indulok.

– Indul?! Nem teheti meg, hogy egyszerűen közli velem a döntését anélkül, hogy elmondaná a miérteket. Amikor a múlt héten láttuk egymást, még arról volt szó, hogy májusban, nem egészen három hónap múlva egybekelünk.

– Talán levélben is közölhettem volna – motyogta magában a férfi, miközben továbbra is vágyakozva pislogott az ajtó felé. – Mary állította, hogy így lesz a legjobb, de szerintem egyszerűbb lett volna levélben megírni. Összezavarodnak a gondolataim, ha közben kiabál velem.

Kitty félretette minden bosszúságát, és egy vérbeli vadász ösztönével egyedül az igazán fontos információra összpontosított.

– Mary? – kérdezett vissza éles hangon. – Mary Spencer? Egészen pontosan mi köze van mindehhez Miss Spencernek? Nem is tudtam, hogy visszatért Biddingtonbe.

– Ó, igen, ő… úgy értem… – hebegett Mr. Linfield, akinek a homlokán kövér verejtékcseppek gyöngyöztek. – Anyám meghívta őt egy időre, mert a húgaimra jó hatással van, ha fiatal hölgyekkel ismerkednek.

– És ön említette Miss Spencernek, hogy szeretné felbontani az eljegyzésünket?

– Ó, igen, és rendkívül megértő volt a helyzetet illetően – mindkettőnk helyzetét illetően. Be kell vallanom, jólesett… beszélni valakinek a dologról.

Egy pillanatra néma csend borult rájuk, aztán Kitty, mintegy mellékesen, feltette a kérdést:

– Mr. Linfield, szeretné megkérni Miss Spencer kezét?

– Dehogyis! Illetve… mi már… Így hát legjobbnak láttam eljönni ide, és…

– Értem – vágott a szavába Kitty, aki nyomban átlátott a szitán. – Nos, úgy vélem, gratulálnom kell önnek a magabiztossága miatt. Igazán elismerésre méltó tett megkérni egy nő kezét, miközben egy másikhoz is házassági ígéret köti. Komolyan mondom, bravó!

– Folyton ezt csinálja velem! – panaszolta Mr. Linfield, miután végre-valahára összeszedte a bátorságát. – Addig csűri-csavarja a dolgot, amíg végül az ember már azt sem tudja, mit gondoljon. Az meg sem fordult a fejében, hogy meg akartam kímélni az érzéseit? Nem akartam a szemébe vágni az igazságot, hogy ha egyszer a politikában szeretnék karriert befutni, akkor nem vehetek feleségül olyasvalakit, mint ön.

A férfi lesajnáló hangneme megdöbbentette Kittyt.

– Pontosan mit ért ezalatt? – tudakolta.

Mr. Linfield körbemutatott, Kitty tekintete azonban nem követte a mozdulatát. Tudta jól, mit látna, hiszen egész életében itt élt: a kandalló mellett elnyűtt karosszékek árválkodtak, a hajdan oly elegáns szőnyegeket megrágta a moly, és a könyvespolcok, amelyek egykor csak úgy roskadoztak a könyvek alatt, most üresen tátongtak.

– Lehet, hogy ugyanabban a városban élünk, mégis világok választanak el minket egymástól. – A férfi újra végigmutatott a berendezésen. – Én mégiscsak a helyi földbirtokos fia vagyok. Mama és Miss Spencer segítettek belátni, hogy ha hírnévre vágyom, egyszerűen nem engedhetek meg magamnak egy rangon aluli házasságot.

Kitty még soha nem hallotta, hogy ilyen hangosan dobolt volna a szíve a fülében. Egyszóval ő nem lenne más, mint egy rangon aluli házasság?

– Mr. Linfield – kezdte halkan, mégis csípősen. – Legyünk teljesen őszinték egymáshoz! Egészen addig nem volt semmiféle kifogása az eljegyzés ellen, amíg nem találkozott újra Miss Spencerrel. Azt mondja, ön egy földbirtokos fia. Nem gondoltam volna, hogy a családja szemet huny az ilyen úriemberhez méltatlan viselkedés felett. De talán örülhetek, hogy fény derült a teljességgel becstelen jellemére, mielőtt túl késő lett volna.

Kitty minden szavával olyan pontos és jól irányzott ütést mért a férfira, mint a híres ökölvívó, Gentleman Jackson. Charles – immár Mr. Linfield – ijedten hőkölt hátra.

– Hogy mondhat ilyet? – kérdezte elhűlve. – Még hogy úriemberhez méltatlan! Úgy látom, kezdi elveszteni a fejét. – Mr. Linfieldet kiverte a víz, és kínosan toporogni kezdett. – Nagyon szeretném, ha jó barátok maradnánk. Meg kell értenie, Kit…

– Miss Talbot – helyesbített Kitty kimérten. Minden porcikáját átjárta a keserű düh, de visszafogta magát. Határozott mozdulattal az ajtóra mutatott. – Remélem, megbocsátja, ha arra kérem, hogy most távozzon, Mr. Linfield.

A férfi kurtán fejet hajtott, majd némán kisietett anélkül, hogy egy pillantást is vetett volna Kittyre.

A lány egy pillanatig mozdulatlanul, lélegzet-visszafojtva állt, mintha így elejét vehette volna, hogy ez a szörnyűség valóra váljon, aztán az ablakhoz lépett, ahol ragyogva áradt be a délelőtti napsütés. Az üvegnek nyomta a homlokát, és lassan kiengedte a levegőt. Innen gyönyörű kilátás nyílt a kertre: a bimbózó nárciszokra, a gyommal felvert veteményeskertre és a szabadon kapirgáló tyúkokra, amelyek gilisztát keresgéltek a földben. Az élet odakint nem állt meg, Kitty azonban úgy érezte, hogy az ablak innenső felén minden romba dőlt.

Egyedül maradtak. Teljesen, tökéletesen egyedül. Nem volt senki, akihez fordulhattak volna. A mama és a papa meghaltak, pedig Kitty most, ebben az emberpróbáló helyzetben minden eddiginél jobban vágyott rá, hogy a tanácsukat kérje. Egyszerűen nem volt senki, akitől segítséget remélhettek volna. Kezdett úrrá lenni rajta a kétségbeesés. Mihez kezdhetne?

Talán órákig maradt volna az ablaknál, ha percekkel később nem zökkenti ki őt a gondolataiból a legfiatalabb húga, a tízéves Jane, aki olyan fontoskodva rontott be hozzá, akár egy királyi hírvivő.

– Kitty, hol van Cecily könyve? – kérdezte.

– Tegnap még a konyhában láttam – felelte Kitty, aki a tekintetét továbbra is a kertre szegezte.

Délután ki kellene gyomlálni az ágyást, mert az articsóka ültetése nem várhat sokáig. Távolról hallotta, hogy a válaszát Jane odakiáltja Cecilynek.

– Ott már megnézte – jött a válasz.

– Hát akkor nézze meg újból. – Kitty türelmetlen legyintéssel elhajtotta Jane-t.

A következő pillanatban nyílt az ajtó, majd hangos csattanással becsukódott.

– Azt mondja, nincs ott, és nagyon mérges lesz, ha eladtad, mert azt a könyvet a plébánostól kapta ajándékba.

– Ó, az ég szerelmére! – csattant fel Kitty. – Mondd meg Cecilynek, hogy nem keresgélem azt az ostoba könyvet, mert épp most hagyott faképnél a vőlegényem, és legyen szíves néhány percre békén hagyni, ha ez nem túl nagy kérés.

Amint Jane átadta ezt a szokatlan üzenetet Cecilynek, az egész család – Kitty négy húga és Bramble, a kutya – a szalonba gyűlt, ahol egy csapásra hatalmas hangzavar támadt.

– Kitty, Mr. Linfield valóban felbontotta az eljegyzést? De miért?

– Én soha nem kedveltem. Mindig megpaskolta a fejem, mint egy kisgyereknek.

– A könyvem nincs a konyhában.

Kitty a lehető legrövidebben beszámolt nekik a történtekről, miközben a homlokát továbbra is az ablaküvegnek támasztotta. A húgai néma csendben, bizonytalanul pislogtak egymásra. Néhány pillanattal később Jane – miután elunta magát – a zongorához lépett, és egy vidám dallal törte meg a csendet. Jane soha nem tanult zenét, és nem is volt igazán tehetséges, ezt azonban lelkesedéssel és hangerővel igyekezett ellensúlyozni.

– De szörnyű! – sopánkodott a tizenkilenc éves Beatrice, aki korban és természetben is a legközelebb állt Kittyhez. – Ó, drága Kitty, annyira sajnálom! Gondolom, mennyire összetört a szíved.

Kitty odakapta a fejét.

– Összetört a szívem? Beatrice, ez most nem számít. A lényeg az, hogy ha nem megyek feleségül Mr. Linfieldhez, mindannyian koldusbotra jutunk. A papa és a mama a házat ugyan ránk hagyta, de ugyanúgy ránk hagyta a döbbenetes mértékű adósságát is. A Linfield család vagyona menthetett volna meg bennünket az anyagi csődtől.

– A vagyonáért mentél volna feleségül Mr. Linfieldhez? – kérdezte Cecily nem kevés rosszallással. A műveltségére igen büszke, tizennyolc éves Cecilyről a testvérei úgy tartották, hogy kissé túlfejlett az erkölcsi érzéke.

– Nos, az egyszer biztos, hogy nem a makulátlan jelleméért vagy az úriemberhez méltó viselkedéséért – jegyezte meg keserűen Kitty. – Most már csak azt bánom, hogy nem ütöttük nyélbe hamarabb az esküvőt. Nem lett volna szabad elhalasztanunk a nagy napot, amikor mama meghalt. Tudhattam volna, hogy a hosszúra nyúlt jegyesség csak bajt hoz a fejünkre. És papa még azt gondolta, hogy a korai esküvő nem lenne illendő!

– Mennyire vészes a helyzet, Kitty? – tudakolta Beatrice.

A nővére néhány pillanatig szótlanul meredt rá. Hogy is mondhatná el nekik? Hogy magyarázhatná el, mi vár rájuk?

– Meglehetősen… vészes – fogalmazott óvatosan Kitty. – A papa tisztességtelen, gátlástalan emberektől vett fel újabb jelzálogot a házra. Én már túladtam a könyveinken, az ezüstneműn meg mama ékszereinek egy részén, és ez az összeg arra elegendő, hogy ideig-óráig távol tartsam őket, de június első napján egész biztosan visszatérnek. Alig négy hónapunk maradt. És ha addig nem kerítünk elő elég pénzt, illetve nem tudjuk bebizonyítani, hogy a jövőben rendszeresen törlesztünk, akkor…

– … akkor el kell költöznünk? De hiszen ez az otthonunk! – Harriet ajka megremegett. Ő a második legfiatalabb volt a sorban, mégis sokkal inkább a lelkére vett mindent, mint Jane, aki most abbahagyta a zongorázást, és a széken ülve feszülten figyelt.

Kittynek nem volt szíve elárulni a húgainak, hogy a költözésnél sokkal súlyosabb gondok várnak rájuk. Hogy ha el is adják Netley Cottage-ot, az ára épphogy csak fedezi az adósságaikat, így semmijük nem marad. Ha nem lesz hová menniük, és bevételre sem tehetnek szert, igen sötét jövő vár rájuk. Nem lesz más választásuk, mint különválni. Ő és Beatrice talán Salisburyben vagy valamelyik közeli nagyvárosban találhatna munkát szobalányként vagy esetleg, ha melléjük szegődik a szerencse, komornaként. Cecily… nos, Kitty elképzelni sem tudta, hogy Cecily hajlandó lenne bárkinek dolgozni, de a műveltségével talán megpróbálhatna bekerülni valamelyik iskolába. Harrietnek, aki oly fiatal volt még, szintén meg kellene próbálnia az iskolát, ahol biztosított lenne a koszt-kvártély. Jane pedig… Ott volt a városban Mrs. Palmer, aki bármilyen rosszmájú volt, Jane-t valamiért mindig is kedvelte. Talán rá lehetne őt venni, hogy fogadja be magához, amíg a húga elég idős nem lesz, hogy munkát vállaljon.

Kitty elképzelte a testvéreit, ahogy a többiektől elszakítva, egyedül bolyonganak a nagyvilágban. Vajon eljön az idő, amikor újra együtt lehetnek úgy, mint most? És ha a jövő még ennél is sötétebb, komorabb forgatókönyvet tartogat a számukra? Kitty lelki szemei előtt felvillant a húgai magányos, éhező, elkeseredett alakja. Mr. Linfieldért egyetlen könnycseppet sem ejtett – nem érdemelte ki a könnyeit –, most azonban fájdalmasan elszorult a torka. Már eddig is oly sok veszteség érte őket. Annak idején Kittynek kellett a testvérei tudtára adnia, hogy az édesanyjuk nem gyógyul meg soha. Neki kellett közölnie velük papa halálhírét. Hogyan mondhatná most el nekik, hogy még csak ezután jön a neheze? Nem találta a szavakat. Kitty nem volt az anyjuk, aki a semmiből varázsolt elő megnyugtató szavakat, és nem volt az apjuk, aki olyan magabiztossággal állította, hogy minden rendbe jön, hogy az ember el is hitte neki. Kitty volt ugyan a problémamegoldó a családban, ezt a hatalmas nehézséget azonban képtelen volt csupán akaraterővel legyőzni. Kétségbeesetten vágyott arra, hogy legyen mellette valaki, akivel együtt cipelheti ezt a terhet, amelyet egy zsenge korú, húszéves, fiatal lány egyedül aligha bír el. De sajnos nem volt mellette senki. A húgai mind ráemelték a tekintetüket, mert biztosak voltak benne, hogy Kitty majd most is mindent megold. Mint ahogyan mindig is tette.

Mint ahogyan mindig tenni fogja.

Ezzel vége is szakadt a kesergésnek. Kitty elhatározta, hogy nem adja fel ilyen könnyen. Visszanyelte a könnyeit, és kihúzta magát.

– Június elsejéig még majdnem négy hónapunk van – jelentette ki határozottan, és ellépett az ablaktól. – Azt hiszem, ennyi idő épp elegendő, hogy valami rendkívülit vigyünk véghez. Ha jobban belegondolunk, Biddington nem nagy város, mégis sikerült egy gazdag vőlegényt kerítenem. Igaz, hogy az illető aljas gazembernek bizonyult, még sincs okunk feltételezni, hogy ne sikerülhetne újra ez a bravúr.

– Nem hinném, hogy a környéken más tehetős úriember is él – mutatott rá Beatrice.

– Épp erről van szó! – vágta rá jókedvűen a nővére, akinek tekintete természetellenesen ragyogott. – Épp ezért kell ígéretesebb vidékre utaznom. Beatrice, mostantól te felelsz a lányokért, én ugyanis Londonba megyek.

2

Gyakran találkozni olyanokkal, akik vakmerő kijelentéseket tesznek, olyanokkal azonban már ritkábban, akik valóra is váltják azokat. Kitty Talbot az utóbbiak közé tartozott.

Alig telt el három hét a borús nap óta, amikor a lányok a Netley Cottage szalonjában a jövőről beszélgettek, de Kitty Cecilyvel együtt máris postakocsira szállt, hogy Londonba induljon. A három napig tartó fáradságos utat a többi utas meg jó néhány baromfi társaságában zötykölődték végig, és miközben egymás után hagyták maguk mögött a megyéket, egyre inkább nyoma veszett a Dorsetshire-re jellemző vidéknek. Kitty az idő nagy részében az ablakon bámult kifelé – egy nap elteltével már messzebb járt az otthonától, mint valaha.

Jó ideje tudta, hogy vagyonos emberhez kell feleségül mennie, de miután az anyjával kinézték Mr. Linfieldet, bízott benne, hogy Biddington, illetve a családja közelében maradhat. Az édesanyja halála utáni hónapokban már csak ezért is nagyon hálás volt, hogy ilyen gondosan megtervezték a jövőt a közelben élő Mr. Linfielddel. A legsötétebb időkben ajándéknak tekintette, hogy egyetlen pillanatra sem kell elhagynia a családját, most viszont mégiscsak kénytelen volt megválni a húgaitól. Ahogy egyre távolabb került Biddingtontől, úgy szorította össze a szívét egyre erősebben az aggodalom. Ez volt a helyes döntés – az egyetlen döntés –, amelyet Kitty meghozhatott a családja érdekében, mégis borzasztóan nehezére esett magukra hagyni őket.

Micsoda bolond volt, hogy megbízott Mr. Linfield tisztességében! Egyszerűen nem értette, hogyan szerethetett ki belőle a férfi ilyen hamar. Miss Spencer szemrevaló teremtés volt, de igencsak üresfejű, ezért furcsállotta Kitty, hogy Mr. Linfield se szó, se beszéd átpártolt hozzá. Ráadásul abba a hitbe ringatta magát, hogy a Linfield család többi tagja nem igazán kedveli Miss Spencert. Talán volt valami, amiről nem tudott?

– Micsoda bolond! – ismételte, ezúttal fennhangon. Mellette Cecily megütközve nézett rá. – Nem rólad beszélek, nem is magamról – tette hozzá Kitty –, hanem Mr. Linfieldről.

Cecily rosszalló hümmögéssel merült el újra a könyvében. Miután megtalálta a plébánostól kapott vaskos kötetet, ragaszkodott hozzá, hogy magával hozza Londonba, hiába mutatott rá Kitty, hogy egy ilyen méretű és súlyú könyv talán nem a legtökéletesebb társ egy száz mérföld hosszú útra.

– Hát mindenképpen azt szeretnéd, hogy nyomorultul érezzem magam, Kitty? – kérdezte drámai hangon Cecily.

Abban a pillanatban, ahogy kipirult arccal állt a húga hatalmas utazóládája fölött, Kitty őszinte válasza igen lett volna, de végül engedett, és beletörődött, hogy egészen Londonig magukkal hurcolják a felesleges terhet. Magában újra elátkozta az apja nevetséges és felettébb költséges döntését, hogy Cecilyt két évre a Bathi Leánynevelő Intézetbe küldte tanulni. Apja elhatározását annak idején teljes mértékben az a vágy motiválta, hogy lépést tartson a helyi kisnemességgel – elsősorban a Linfield családdal –, az eredménye ellenben az lett csupán, hogy Cecily önbizalma és a saját intellektuális felsőbbrendűségébe vetett hite hatalmasra duzzadt.

Hiába kardoskodott azonban Cecily a könyve mellett, az úton alig-alig figyelt az olvasmányára, inkább a nővérét nyaggatta a kérdéseivel, amelyek foglalkoztatták őt:

– Biztos vagy benne, hogy nem értetted félre Dorothy néni levelét? – kérdezte suttogva, miután Kitty többször is rászólt, hogy ne ossza meg a magánügyeiket a postakocsi összes utasával.

– Hogyan érthettem volna félre? – sziszegte Kitty bosszúsan. Nagy sóhajjal higgadtabb hangra váltott, türelmet erőltetett magára, úgy magyarázta el újra a dolgot: – Dorothy néni akkor ismerte meg a mamát, amikor együtt dolgoztak a Lyceum Színházban. Szoros barátság szövődött köztük. A mama régebben nekünk is felolvasta Dorothy néni leveleit, emlékszel? A segítségét kértem, ő pedig felajánlotta, hogy bevezet bennünket a londoni társasági életbe.

Cecily megköszörülte a torkát.

– És honnan tudhatod biztosan, hogy Dorothy néni tisztességes, keresztény erkölcsű asszony? Még az is lehet, hogy valamiféle erkölcsi fertőben kötünk ki.

– Meg kell hogy mondjam, szerintem nem tett neked jót a sok idő, amit a plébánossal töltöttél – feddte meg a húgát Kitty, igaz, neki is voltak fenntartásai Dorothy nénivel kapcsolatban, hiába állította mindig is a mama, hogy igen tisztességes hölgy. Természetesen Cecilyvel nem szándékozta megosztani a kétségeit, amikor Dorothy néni volt az egyetlen esélyük. – Rajta kívül nincs más ismerősünk Londonban. Papa összes rokona a kontinensre költözött, igaz, ők amúgy sem segítettek volna, Dorothy néni pedig volt olyan kedves, és még az utazást is kifizette. Nem húzhatjuk fel az orrunkat, ha segítő kezet nyújt nekünk.

Cecily kétkedve nézett a nővérére, aki nagy sóhajjal dőlt hátra az ülésen. Mindketten jobban örültek volna, ha Kittyt Beatrice kíséri el erre a küldetésre, Dorothy néni levelének végén azonban egyértelmű utasítás állt: „Hozd magaddal a legcsinosabb húgodat!” És mivel Beatrice a saját bevallása szerint sem volt igazán szemrevaló, Cecily viszont a zsémbes természetét meghazudtoló bájjal bírt, nyilvánvalóan Cecilyre esett a választás. Kitty tudta ugyan, hogy Cecily unalmas, sótlan teremtés, de remélte, hogy ez nem számít. Azzal vigasztalta magát, hogy Beatrice sokkal ügyesebben intézi majd otthon a háztartás és a fiatal húgaik ügyeit a lelkész feleségének felügyelete mellett. Ha Cecyre bízta volna az otthoni dolgokat, talán nem is állna a ház, mire hazaérnek, így nem is lenne mit megmenteni.

– Én továbbra is azt mondom, hogy az erőfeszítéseink jobban megtérülnének, ha komoly, jövedelmező állás után néznénk – vélekedett Cecily. – Én az iskoláimmal kiváló nevelőnő lehetnék.

Kitty egy pillanatig csendben végiggondolta, micsoda szörnyűség lenne Cecilyre bízni a család pénzügyi gondjainak megoldását.

– Akárhogyan is – szólalt meg Kitty óvatosan –, egy kezdő nevelőnő nem keres többet évi harmincöt fontnál, márpedig ennyi sajnos nem elegendő. A leggyorsabban úgy keveredhetünk ki a szorult helyzetünkből, ha kerítek magamnak egy tehetős férjet.

Cecily szóra nyitotta a száját – feltehetően újabb okoskodó, de teljesen felesleges megjegyzést akart tenni –, ám ekkor megzavarta őt egy kisfiú az első ülésen, aki hangosan odaszólt az édesanyjának:

– Mama, megérkeztünk!

Az ablakon túl valóban feltárult előttük a távolban terpeszkedő London, fölötte apró jelzőtüzekként vékony füstcsóvák gomolyogtak az ég felé. Kitty rengeteget hallott már Londonról – a szülei mindig olyan sóvárgással emlegették, mint egy rég elvesztett, szívbéli jó barátot. Meséltek neki a magasba törő házakról, a messze elnyúló utakról, és arról, mennyi lehetőséget rejt ez a nyüzsgő, gyönyörű, fenséges város – a városok királynője, ahogyan ők emlegették. Kitty már régóta szerette volna a saját szemével látni ezt az idegen világot, amely mindkét szülője számára az első szerelmet – és a valódi otthont – jelentette. Ahogy azonban végiggurultak az utakon, az első benyomása az volt, hogy… csupa piszok. Mindent korom borított, a magasban a kémények füstöt eregettek, az utcákon az ember lépten-nyomon lótrágyába botlott. A város mocskos volt, és rendetlen: a kis utcák egymásba ütköztek, aztán cikcakkban másik irányba futottak tovább. Az épületek furcsa szögben dőltek egymásnak, a szabálytalan alakú falak pedig olyanok voltak, mintha egy kisgyerek találomra rajzolta volna őket. Igen, a város csak úgy zsongott, de rettentő hangosan. A szüntelen kerékcsikorgás, patadobogás közepette az utcai árusok el-elrikkantották magukat, és közben mindenki sietve igyekezett a dolgára. Hangos volt, rendetlen, piszkos, szédítő és olyan nagyon…

– Csodás! – sóhajtotta Kitty. – Cecily, végre itt vagyunk!

A Piccadillynél a postakocsit fiákerre cserélték, amely a Wimpole Streetre vitte őket, Dorothy nénihez. Kitty egyelőre nem látta, mekkora különbség van London felkapottabb és szegényebb negyedei között, de örömmel állapította meg, hogy Dorothy néni utcája ugyan nem olyan előkelő, mint jó néhány impozáns palota, amelyek előtt elhajtottak, de elég elegáns ahhoz, hogy a későbbiekben ne kelljen szégyenkeznie miatta. A kocsi egy keskeny sorház előtt állt meg, amelyet két oldalról szorosan közrefogtak a szomszédai. Miután Kitty kifizette a viteldíjat, Cecilyvel együtt felkaptattak a lépcsőn, és amint bekopogtak, egy élénkvörös hajú cselédlány nyitott ajtót. Micsoda öröm volt látni, hogy Dorothy néni szolgálókat tart! A lány bekísérte őket egy kisebb szalonba, ahol a tiszteletbeli nagynénjük már várta őket.

Bár útközben Kitty eloszlatta Cecily kétségeit, ő maga tartott attól, hogy hiába fűz nagy reményeket a találkozáshoz, egy kikent-kifent asszonyság fogadja majd őket nevetséges parókával a fején és idétlen vigyorral az arcán. Éppen ezért rettentően megkönnyebbült, amikor a szalonba lépve egy elegáns hölgyet pillantott meg, akinek gömbölyded alakjára galambszürke ruha simult. Barnás fürtjeit szabadon hagyta, de ez a hanyag elegancia jól állt neki – a tekintetében huncutság bujkált, márpedig ehhez nem illett volna sem a szigorú özvegyi főkötő, sem más fejfedő. Dorothy néni felkelt a székéből, megállt a lányok előtt, összevonta sötét szemöldökét, és tetőtől talpig végigmérte őket. Kitty és Cecily visszafojtott lélegzettel, szokatlanul idegesen várakoztak. Aztán a néni egyszer csak elmosolyodott, és feléjük nyújtotta az ékszerekkel teleaggatott kezét.

– Kedveseim, hogy ti mennyire hasonlítotok az édesanyátokra! – kiáltott fel, mire a lányok hálásan omlottak a karjába.

Dorothy néni a negyvennyolc évébe számtalan különféle életet és szerepet sűrített. Színésznőként csillogó karriert épített, a színpadon kívül pedig hosszú órákat töltött azzal, hogy London legbefolyásosabb úriembereit szórakoztatta. Miután így jelentős vagyonra tett szert, a negyvenötödik születésnapján a tűzvörös haját barnára festette, megkeresztelkedett, és Mrs. Kendall néven jómódú özvegyasszonyként élt tovább. Bekerült az előkelő londoni társaságba, és immár a nappalokat töltötte azokban a házakban, ahol ifjú hölgyként csakis esténként fordulhatott meg. Kitty ugyan aggódott, hogy Dorothy néni legendás múltja inkább hátrányukra, mint előnyükre szolgál majd – végtére is, a színésznők cseppet sem álltak tiszteletre méltó hölgyek hírében –, de hamar világossá vált, hogy egészen meggyőzően sikerült feddhetetlen úrihölggyé alakulnia. Most, hogy a saját szemével látta őt, Kittyben bizonyosság ébredt, hogy Dorothy néni a segítségükre lesz a londoni társasági élet és a hozományvadászat útvesztőiben. Kitty ezernyi kérdést szeretett volna feltenni a néninek, ám az első közösen eltöltött órákban egyedül az édesanyjáról beszélgettek.

– Szerettem volna elmenni a temetésére – mentegetőzött buzgón Mrs. Kendall. – Tudnotok kell, hogy mindenáron ott akartam lenni, de az édesapátok szerint… nem lett volna bölcs döntés.

Kitty tökéletesen értette a néni talányos magyarázatát. Egy jobb világban rengeteget jelentett volna számukra, ha ott van velük Dorothy néni, és mesél a mama korábbi életéről, hogy még akkor is új dolgokat tudjanak meg róla, amikor már nincs közöttük. Mr. Talbot azonban a család érdekében távol tartotta Dorothy nénit, akinek a jelenléte sokakban kérdéseket ébresztett volna… márpedig a múltat nem volt érdemes bolygatni.

– Gyönyörű nap volt – emlékezett vissza Kitty, majd megköszörülte a torkát. – Friss, üde volt az idő. A mama imádta volna.

– Igen, ha tiszta volt az ég, egyszerűen nem bírt otthon ülni – mélázott Dorothy néni fájdalmas, de őszinte mosollyal.

– Vállaltam, hogy a temetésen felolvasok a kedvenc kötetéből – vetette közbe Cecily. – A hercegnő könyvéből. – Kitty magában megjegyezte, hogy hiába olvasott tisztán és szépen Cecily, senki nem értett egy mukkot sem a szövegből.

Ahogy telt az idő, a székükkel egyre közelebb húzódtak, időnként megszorították egymás kezét, és a közös veszteségük akarva-akaratlanul is közel hozta őket egymáshoz. Mire végre-valahára szóba került Kitty kútba esett eljegyzése, kint már besötétedett.

– Jól tettétek, hogy eljöttetek – nyugtatta meg Dorothy néni Kittyt, majd mindhármuknak bőséges adag mandulalikőrt töltött. – London a tökéletes hely számotokra. Micsoda szörnyűség lenne ebben a nehéz helyzetben Bathban vagy Lyme Regisben rekedni! Tekintsetek a tündér keresztanyátoknak, kedveseim! Biztos vagyok benne, hogy néhány héten belül mindkettőtöknek kitűnő partit találunk.

Cecily, akinek a gondolatai időközben elkalandoztak, erre felkapta a fejét. Kikerekedett szemmel, vádlón meredt a nővérére.

– Dorothy néni, egyedül nekem kellene férjet találni – szögezte le határozottan Kitty. – Cecily még túl fiatal a házassághoz.

Dorothy néni meglepődött.

– Biztos vagy benne? Nem lenne bölcs mindkettőtöknek férjet keresni?

– Biztos vagyok benne – bólintott Kitty. A húga megkönnyebbülten sóhajtott fel.

Dorothy nénin látszott, hogy maradtak kétségei, mégis hamar beletörődött.

– Cecily azért segíthet, hogy horogra akadjon valaki – jelentette ki. – Rengeteg dolgunk lesz. Ruhákat kell szereznünk, rendbe kell tenni a frizurátokat… – mondta, és széles mozdulattal végigmutatott rajtuk. – Nincs vesztegetni való időnk, hiszen hamarosan kezdődik a báli szezon.

3

Másnap a lányok a vendéglátójuknál hamarabb ébredtek – Kitty sejtette, hogy a városban később indul be az élet –, Dorothy néni azonban olyan határozottan vezényelte le a napot, hogy eszükbe sem jutott őt lustasággal vádolni.

– Nincs vesztegetni való időnk – jelentette ki a néni, miközben magukra kanyarították a köpenyüket, kisiettek a házból, és beültek egy fiákerbe. Kitty kérésére először a Bond Streetre mentek, egy jellegtelen épülethez, ahol tíz fontért túladott az anyjuk megmaradt ékszerein, csak hogy legyen miből állni a londoni költségeiket. Ez volt az összes vagyonuk, és Kitty reszketve gondolt bele, hogy mindössze ez a tíz font választja el őket az adósok börtönétől. Erőnek erejével elhessegette magától ezt a sötét gondolatot. Talán bolondságnak tűnt az értékes kis pénzüket magukra költeni, de most fontosabb volt felcicomázni magukat, mint befoltozni a Netley Cottage lyukas tetejét.

– Szükségünk lesz mindenre – nappali meg estélyi ruhára, kalapra, kesztyűre, cipőre, alsószoknyára – magyarázta Dorothy néni, miközben a macskaköves utakon zötykölődtek. – Az előkelő társaság Mrs. Triaud-nál vásárol ruhát, a Hoby’snál cipőt, a Lock’snál kalapot, de nekünk tökéletesen megfelel a Cheapside is.

A neve ellenére Kitty káprázatosnak találta a Cheapside környékét. Az utcákon végestelen-végig egymást érték a rőfösök, a cukrászok, az ezüstművesek, a könyvesboltok, a harisnyaárusok, a kalapszalonok és a cipészetek. A néni fáradhatatlanul kísérgette a lányokat egyik üzletből a másikba, ahol méretet vettek róluk a nappali, az utcai, az estélyi és a báli ruhákhoz. Kittyék kalapokat próbáltak, finom, puha harisnyákat tapogattak, és közben befektetés címén egyre-másra váltak meg a shillingjeiktől. Már késő délutánra járt, mire kimerülten visszatértek a Wimpole Streetre, Dorothy néni azonban még nem tekintette befejezettnek a napot.

– Ruhát választani nem nehéz – mondta komoran. – Ennél jóval nehezebb valódi úrihölgyként viselkedni. Korábban volt alkalmatok előkelő társaságban forogni?

– Többször is kaptunk vacsorameghívást a Linfield-házba – tétovázott Kitty, mert nem volt benne biztos, hogy ez számít.

Mr. Talbot és a földesúr már a gyermekeik eljegyzése előtt is jó barátok voltak – mindketten rajongtak a drága brandyért és a szerencsejátékokért –, így a Talbot családot gyakran hívták vacsorára Linfieldék pazar otthonába.

– Akkor jó – biccentett elismerően Dorothy néni. – Ezek után szeretném, ha Linfieldék esti összejövetelére képzelnétek magatokat minden alkalommal, amikor csak kiléptek a házból. Húzzátok ki magatokat, lépkedjetek lassan, megfontoltan. Csak semmi kapkodás, minden mozdulatotok legyen nyugodt és kecses. Ha megszólaltok, beszéljétek halkan, ejtsétek tisztán a szavakat, ne fogalmazzatok közönségesen vagy pongyolán. Ha nem vagytok biztosak a dolgotokban, inkább ne mondjatok semmit.

Dorothy néni három napon át gyakoroltatta velük, hogyan járjanak elegánsan, hogyan fésüljék a hajukat a legújabb divat szerint, és hogyan tartsák a legyezőjüket, a villájukat vagy épp az erszényüket. Kitty hamar ráébredt, hogy ha úrihölgy akar lenni, akkor kénytelen visszafogni magát, és elrejteni a valódi énjét az összes illetlenséggel és esetlenséggel együtt. Figyelmesen meghallgatott minden jó tanácsot, és erre biztatta Cecilyt is – a húga figyelme ugyanis gyakran elkalandozott, ha nem kötötte őt le a beszélgetés –, és mire az első ruhák megérkeztek, egészen beleszédült a sok okításba.

– Hála az égnek! – kiáltott fel Dorothy néni, amikor behordták a csomagokat. – Most már szégyenkezés nélkül elmehettek itthonról.

Kitty és Cecily azonnal felcipeltek mindent az emeletre, és boldogan bontották ki a dobozokat. Megállapították, hogy a divat Londonban egészen más, mint Biddingtonben, hiszen a gyönyörű ruhaköltemények még csak nem is emlékeztettek a megszokott öltözékeikre. Sorra csodálták meg a gyönyörű kék és sárga nappali ruhákat, a finom selyemruhákat, a vastag köpenyeket, a szaténkabátkákat és a lélegzetelállítóan gyönyörű estélyi ruhákat, amelyekhez foghatót Kitty még soha nem látott. A lányok óvatos mozdulatokkal felsegítették egymásra a két estélyi ruhát, majd Dorothy néni utasításainak megfelelően elkészítették a frizurájukat, és friss virágot tűztek a hajukba. Mire elkészültek, szinte magukra sem ismertek.

Dorothy néni hálószobájában, az egész alakos tükör előtt Kitty megrökönyödve csodálta a tükörképüket. Már megszokta, hogy Cecily mindig álmatag, mintha frissen ébredt volna, most azonban úgy tündökölt, mint egy angyal. A fényes, fehér ruha finoman libbent körülötte, mintha a húga a következő pillanatban el akarna röppenni, és kétoldalt loknikba rendezett szőke haja csak még lágyabbá tette a vonásait. Kitty maga is fehéret viselt, mint minden fiatal lány az első báli szezonján. Halovány ruhája élesen elütött fekete szemétől és sötét – amúgy egyenes – hajától, amelyet most a testvéréhez hasonlóan ő maga is csigás fürtökbe rendezett, és csak még jobban kiemelte szemöldöke merész ívét. Ezek a lányok ott, a tükörben csodásan festenek, állapította meg Kitty. Mint akik otthonosan mozognak a londoni társaságban.

– Nagyon csinosak vagytok! – csapta össze boldogan a tenyerét Dorothy néni. – Úgy vélem, készen álltok. Ma este neki is látunk.

Alkonyatkor érkeztek Covent Gardenbe, a Theatre Royale-hoz. A gyertyafényben gyönyörű volt a színház magas, boltozatos mennyezete és a gazdagon díszített bejárata. Egyelőre nem gyűlt össze akkora tömeg, mint amekkora a báli szezon közepén szokott, de így is izgatott morajlás töltötte be a színházat.

– Nézzétek csak ezt a sok embert! – szólt a nagynénjük elismerően. – Érzitek a levegőben a rátok váró számtalan lehetőséget, kedveseim?

– „És minden arcon jel remeg, bűn és bánat marta jel”[1] – szólalt meg komoran Cecily azon a jellegzetes hangon, amelyen – ezt Kitty tudta jól – a verseket szokta szavalni.

Dorothy néni gyanakodva mérte végig a lányt. Ahogy a tágas előcsarnokba léptek, Kittyhez hajolt, hogy Cecily ne hallja.

– Megbolondult talán?

– Nem, csak a műveltségét fitogtatja – súgta Kitty, mire a néni felsóhajtott.

– Ettől féltem.

Komótosan sétáltak a helyükre, mert közben Dorothy néni folyton körbetekintgetett, és minden ismerősnek odaintett a tömegben.

– Kifejezetten szerencsések vagyunk – állapította meg csöndesen, amint beléptek az erkélyre. – Nem számítottam rá, hogy már a szezon kezdetén ennyi partiképes fiatalember lesz itt.

Kitty bólintott, aztán elhelyezkedett az ülésén, és bámészkodni kezdett. A tekintete megakadt egy olyan előkelő családon, amilyet még soha nem látott, és attól a pillanattól kezdve csak rájuk tudott figyelni. A három idegen, akik magasan felettük foglaltak helyet, kirítt a többi színházlátogató közül, ezt még a tapasztalatlan Kitty is meg tudta állapítani. Az elegánsan öltözött fiatalember, a gyönyörű ifjú hölgy és az elbűvölően szép idősebb hölgy egyetlen család tagjai lehettek – olyan családé, amelyik a saját szórakozásán kívül az égvilágon semmi mással nem törődik. Dorothy néni követte Kitty tekintetét, és rosszallóan csettintett a nyelvével.

– Nem érdemes felfelé tekintgetned, kedvesem. Természetesen csodálom az ambíciódat, de nem szabad megfeledkeznünk szerény helyzetünkről.

– Ikarusz – kotyogott közbe Cecily, de nem volt egyértelmű, hogy ezzel helyeselni akart, vagy csupán intellektuális színt szeretett volna vinni a társalgásba.

– Kik ők? – kérdezte Kitty, aki le sem vette a tekintetét a fenti páholyról.

Dorothy néni rosszallásán hamar felülkerekedett a kísértés, hogy pletykálkodjon egy keveset:

– A de Lacy család – hajolt közelebb Kittyhez. – Özvegy Lady Radcliffe grófné és a két fiatalabb gyermeke, Mr. Archibald de Lacy és Lady Amelia de Lacy. Az egész család dúsgazdag. Természetesen a vagyon oroszlánrésze a legidősebb fiúé, Radcliffe grófjáé, de a két fiatalabb is tisztes járandóságot kap – becslésem szerint legalább évi nyolcezer fontot. Mindannyian csodás partinak számítanak.

Amikor elkezdődött az előadás, Kitty hátradőlt az ülésén, de a szemét még akkor is képtelen volt levenni de Lacyékről, amikor a közönség már vidám kacagással jutalmazta a színészeket. Milyen lehet, ha az ember a születése pillanatától kezdve tudja, hogy boldog és biztos jövő vár rá? Milyen érzés lehet, ha mindenki más fölött foglalhat helyet a saját külön bejáratú páholyában? Kitty kénytelen volt beismerni, hogy mindannyian úgy festettek, mint akik oda tartoznak, a magasba. Talán az ő élete is alakulhatott volna úgy, hogy most közöttük ülhessen? Végtére is, az apja nemesembernek született, és mielőtt megnősült, éppen ilyen urakkal és hölgyekkel járt egy társaságba. Ha egy kicsit másképp alakultak volna a dolgok… Kittyn abszurd féltékenység lett úrrá. Egészen megirigyelte az elképzelt önmagát, aki a csodás de Lacy családdal együtt ücsöröghetne a páholyban. Csak akkor kapta el a tekintetét, amikor Dorothy néni a könyökével oldalba bökte.

A szünetben a néni gondoskodott róla, hogy Kitty és Cecily ne unatkozzanak. Mindenféle népségnek bemutatta őket: tehetős kereskedőknek, a fiaiknak, lányaiknak és feleségeiknek, ügyvédeknek, rikító egyenruhát viselő katonatiszteknek és a karjukba csimpaszkodó csinos hölgyeknek. Kitty egyetlen este alatt több emberrel találkozott, mint életében összesen. Egy kicsit zavarba is jött. Úgy érezte magát, mint tizenöt évesen, amikor első alkalommal ment estélyre a Linfield-kúriába, és rettenetesen tartott attól, hogy valamit elront majd. Jól emlékezett arra, ahogy az édesanyja megnyugtató szavakat duruzsolt a fülébe, neki pedig ingerelte az orrát rózsavizes parfümjének átható illata. „Használd a szemed és hegyezd a füled, drágám – kötötte a lelkére az anyja. – Nézd őket, fülelj, és tedd, amit ők tesznek. Nem olyan nehéz ez.”

Kitty olyan mély levegőt vett, hogy szinte érezte az orrában a rózsavíz illatát, aztán összeszedte minden bátorságát, és hódítani indult. Ahogy az ember a divatnak megfelelően hajlítja így vagy úgy a kalapját, úgy hajlítgatta ő is önmagát, hogy tetsszen a beszélgetőtársának: a magukat szellemesnek tartó férfiak mondandóján nagyokat nevetett, a hiúakat dicséretekkel halmozta el, a szégyenlősökre gyakrabban mosolygott. Dorothy nénivel hazafelé menet madarat lehetett volna fogatni.

– Mr. Melburynek évi ezer font a jövedelme – mesélte nekik a kocsiban. – Mr. Wilcoxon látszott, mennyire tetszik neki Cecily, és…

– Megállapodtunk, hogy Cecilynek nem keresünk férjet – vetette közbe Kitty. Mellette Cecily válla megint csak elernyedt a megkönnyebbüléstől.

– Jó, jó – legyintett Dorothy néni lemondóan. – És Mr. Pears? Rajta ugyan nem igazodtam el, de az apja halála után kétezer font éves jövedelemre van kilátása. Mr. Cleaver pedig…

– Van olyan úriember az ismerősei között, akinek évi kétezer fontnál nagyobb a járandósága? – szólt közbe újra Kitty.

– Évi kétezer fontnál nagyobb? – kérdezett vissza a néni. – Mégis mire számítottál, gyermekem?

– Mr. Linfieldnek évi négyezer font jövedelme volt – vonta össze a szemöldökét Kitty.

– Négy? – ismételte a néni hitetlenkedve. – Szentséges ég, a helyi földesúr hatalmas vagyont halmozhatott fel! Itt azonban ne várjatok ehhez hasonló csodákat, kedveseim. Ilyen vagyont az ember föld nélkül nehezen teremt elő, márpedig az én köreimben nem sok földesúrral találkozni.

Kitty igyekezett megemészteni a kellemetlen hírt. Tudta, hogy Mr. Linfield jómódú, legalábbis egészen biztosan gond nélkül törlesztené Kittyék felhalmozódott adósságait, ő azonban azzal a reménnyel érkezett Londonba, hogy itt számtalan hozzá hasonló tehetős úriemberrel találkoznak majd.

– Ezek szerint nem remélhetem, hogy itt hasonlóan tehetős férfiakat ismerhetek meg – tisztázta Kitty, és a gyomra fájdalmas görcsbe rándult.

– Az ismerőseim között nem! – kacagott fel Dorothy néni.

Kittyt kiverte a víz. Ostobának érezte magát. Más vágya sem volt, mint visszaérni a Wimpole Streetre, hogy egy papírlappal a kezében szép nyugodtan nekiülhessen számot vetni. Elegendő lenne évi kétezer font, amikor a húgairól is gondoskodnia kell?

– Pontosan mekkora adósság szakadt a nyakatokba? – kíváncsiskodott a néni.

Amikor Kitty kimondta az összeget, Cecilynek – bár Kitty azt hitte, nem is figyel – torkára forrt a szó, Dorothy néni pedig úrihölgyhöz nem méltó módon elfüttyentette magát.

– Te jó ég! – kerekedett el a szeme. – Akkor ide Mr. Pears kell.

– Igen – bólintott Kitty, bár nem volt teljesen biztos a dolgában.

Évi kétezer font a semminél egészen biztosan több, de nekik nem csak az adósság visszafizetésére kellett a pénz. Elég lenne vajon a kétezer font, hogy törlesszék a nem csekély tartozásukat, megtartsák Netley-t és biztosítsák a húgai jövőjét is? És ha az egyik testvérének hozományra lenne szüksége, hogy hozzámehessen egy megfelelő úriemberhez? Vagy akár az összesnek? És ha valamelyiküknek épp azért lenne szüksége támogatásra, hogy egy nincstelen emberhez mehessen hozzá? Cecilynek férjre talán nem lenne szüksége a boldogsághoz, de jó néhány drága könyvre annál inkább. Kitty korábban abban bízott, hogy Mr. Linfield minden költséget állni fog, de egy olyan férfi, akinek mindössze évi kétezer font a jövedelme, bármilyen nagylelkű is, ezt nem ígérheti neki.

– Talán olyan helyen, mint… az Almack klub, tehetősebb úriemberek is megfordulnak? – kérdezte elgondolkodva.

– Az Almack klubban? Kitty, túl magasra törsz – figyelmeztette kissé ingerülten Dorothy néni. – Hatalmas különbség van az előkelő társaság és a legfelsőbb körök között. A legfelsőbb körökbe – az urak, úrnők, a föld és a vagyon világába – én nem nyithatok neked ajtót. Abba a világba születni kell, mert oda senki nem kap meghívót. Verd ki a fejedből ezt a veszélyes gondolatot, és a figyelmedet inkább a Mr. Pearshez hasonlókra fordítsd. Szerencsésnek érezheted magad, ha ilyen férjet találsz magadnak.

Nem sokkal később hazaértek a Wimpole Streetre. Kitty szó nélkül felvonult a hálószobájukba, ahol még mosakodás közben is Dorothy néni szavain járt az esze, sőt még azután is, miután Cecily elfújta a gyertyát, és bebújt mellé az ágyba. A húgát egy szempillantás alatt elnyomta az álom. Kitty a sötétben Cecily egyenletes szuszogását hallgatta, és irigykedve gondolt bele, milyen könnyen maga mögött hagyta a húga a sok gondot.

Kétezer font nem oldaná ugyan meg a gondjaikat, de rengeteget segítene. Végtére is, az édesanyja ennél jóval kisebb vagyonnal is beérte – Mr. és Mrs. Talbot ennél sokkal kevesebbet kaptak, amikor sok-sok évvel ezelőtt végleg maguk mögött hagyták Londont. Az az összeg természetesen nem volt elegendő – különösen azért, mert a papa soha nem tudta teljesen feladni a tehetős, egyedülálló úriember életmódját, és magáévá tenni az ötgyermekes apa életstílusát, akinek gyors ütemben apad az évi ötszáz fontos járandósága. Kitty talán nem rajongott a szerencsejátékért, no meg a különleges portói borért, mint a papa, de volt négy húga, akikről gondoskodnia kellett – és a mamával meg a papával ellentétben mellette még csak egy szeretetteljes házastárs sem állt, aki megnyugtatta volna őt, amikor egy fitying nélkül maradt.

Kitty magában azt kívánta már századszor – sőt, ezredszer, tízezredszer –, bárcsak beszélhetne az édesanyjával. Hálás volt Dorothy néninek, amiért ügyesen bevezeti őket a londoni társasági életbe, de a néni nem léphetett az édesanyja helyébe. Kétségbeesetten vágyott rá, hogy olyasvalakivel beszéljen, aki közel áll hozzá, aki annyira szereti a húgait, mint ő maga – akit épp annyira nyomasztana a lehetőség, hogy Jane, Beatrice, Harriet és Cecily magukra maradnak az ország távoli csücskeiben –, és aki a mamához hasonlóan megértené, hogy a boldogságukért bármilyen áldozatot meg kell hozni. Kitty biztos volt benne, hogy a mama tudná, mit kell tennie, és hidegen hagynák őt az olyan ostobaságok, mint a hierarchia vagy a társadalmi rang. Végtére is, ő volt az, és nem Dorothy néni, aki mindenre fittyet hányva beleszeretett egy rangban jóval felette álló úriemberbe.

Kitty az oldalára fordult, és megpróbált rendet tenni lázongó gondolatai között. Nem volt értelme olyasmin tépelődnie, amin valószínűleg úgysem változtathat. Az anyja meghalt, így a terhet egyedül kell viselnie. Dorothy néni volt az egyetlen tanácsadója, ő azonban kinevette a lányt, amikor Mr. Pearsnél vagyonosabb férfiak után érdeklődött. Rosszindulat ugyan nem volt benne, de képtelenségnek tartotta a dolgot. Kitty úgy érezte, talán mégiscsak hallgatnia kellene rá.

Aznap éjjel nehezen jött álom a szemére. Akármilyen kimerült is volt, az aggodalom fel-felriasztotta. Mielőtt végül elszenderedett, a fejében még megfordult a kérdés: valóban olyan rossz lenne azt kívánni, hogy ha egyszer áruba kell bocsátania magát a család érdekében, akkor olyasvalaki nyerje el a kezét, aki Mr. Pearsnél többet kínál?

[1] William Blake: London (Radnóti Miklós fordítása)

4

Kitty másnap reggel, ébredés után azt kívánta, bárcsak egy időre maga mögött hagyhatná a forgalmas londoni utcák hangzavarát. Reggeli után rávette Cecilyt, hogy kísérje el őt a Hyde Parkba. Dorothy néni ragaszkodott hozzá, hogy a szobalánya, Sally is velük tartson, így egészen könnyen odataláltak. A parkban – a néni intelmei ellenére – öles léptekkel indultak el a Serpentine-tó partján, nem úgy, mint az elegáns, ringó léptű hölgyek. A Hyde Park ugyan jóval rendezettebb volt, mint Biddington környéke, a táj azonban így is az otthonára emlékeztette Kittyt: megkönnyebbülten szívta magába az élénkzöld pázsit és a fák üde illatát.

A lány azon tűnődött, vajon a szülei jártak-e erre együtt. Ha igen, valószínűleg nem ilyen kellemes napon, mint ez. A szülei kapcsolata a szokásostól eltérően indult: mivel Mr. Talbot családja hevesen ellenezte a szerelmüket, a fiatalok a nyilvánosságtól távol, csendes, félreeső helyeken találkozgattak. Amikor szép idő köszöntött be, és az előkelő társaság London parkjaiba tódult, ők inkább valamilyen eldugott helyen találkoztak, távol a sokaságtól. Sokkal valószínűbb, hogy a Hyde Parkot esős, szeles időben keresték fel, amikor nem szegeződtek rájuk kíváncsi tekintetek. Kitty tudta jól, hogy az anyja ezt egy cseppet sem bánta. Igaz, hogy a városban született és nevelkedett, mégis nagyon szeretett a szabadban lenni, ha esett, ha fújt, míg Mr. Talbot sokkal inkább otthonülő típus volt.

Az édesapjáról Kitty sok szép emléket őrzött. Amióta az eszét tudta, vasárnap délutánonként mindig együtt kártyáztak a szalonban, egészen az édesapja haláláig. Az apja tanította meg a whist, a fáraó és más kártyajátékok szabályaira. Mindig valódi pénzben játszottak – igaz, Kitty kérésére csupán pennyben –, Mr. Talbot ugyanis határozottan azt vallotta, hogy komoly tétben egészen másként játszik az ember. Kitty emlékezetében élénken élt még, amikor életében először játszott pikét. Miután megtanulta a szabályokat, ragaszkodott hozzá, hogy minden osztásnál legfeljebb fél pennyt tegyen fel.

– Ha jó a lapjárásod, miért ilyen keveset teszel be, drágám? – csettintett a nyelvével az apja.

– Hátha veszítek – felelte Kitty, mintha ez magától értetődő lenne. Az apja megszívta a pipáját, pöfékelt egyet, és játékosan megfenyegette őt az ujjával.

– Az ember soha nem a vesztésre készül. Mindig játssz úgy, hogy nyerj, drágám!

– Ó! – Cecily hangja kizökkentette Kittyt az ábrándozásból. – Azt hiszem, ismerem azt a lányt.

Kitty felkapta a fejét. Nem messze tőlük a fiatal testvérpár sétálgatott a színházból. A sötét hajú Lady Amelia mogorván lépdelt csinos, szőrmével díszített kabátjában, a szőke Mr. de Lacy pedig unott ábrázattal kísérte őt.

– Mit jelent az, hogy ismered? – kérdezte éles hangon Kitty.

– Azt hiszem, együtt jártunk iskolába – felelte álmatagon Cecily. Máris látszott rajta, hogy kezdi elveszíteni az érdeklődését. – Nem sokkal fiatalabb nálam, és mind a ketten rajongtunk az irodalomért. Lady Amelia de… valami.

– És nem fordult meg a fejedben, hogy ezt érdemes lenne megemlítened? – sziszegte Kitty, miközben szorosan megragadta a húga karját.

– Aú! – jajdult fel Cecily. – Hogy említhettem volna, amikor csak most vettem észre őket?

Kitty látta, hogy pillanatokon belül keresztezik egymás útját. Remélte, hogy Lady Amelia rájuk pillant majd, és felismeri Cecilyt, a lány azonban továbbra is lefelé szegezte a tekintetét, ráadásul közel tíz méter választotta el őket egymástól – valóságos szakadék.

Ez így nem lesz jó.

Már tíz lépésre jártak. Kitty begörbítette a lábujjait, aztán, amikor már csak három lépés választotta el őket, úgy tett, mint aki hirtelen megbotlik. A cipője lerepült a lábáról, és Kitty levegő után kapva a húgába csimpaszkodott.

– Jaj, ne!

Cecily megdöbbent ugyan, de ügyesen megtámasztotta a nővérét.

– Kitty? Leülnél?

– Miss Talbot? – sietett oda Sally, hogy segítsen, de Kitty leintette.

– Kificamítottam a bokámat – sziszegte. – De… ó, hová lett a cipőm? Lejött a lábamról.

Egy, kettő, három…

– Elnézést kérek, kisasszony, ez az öné?

Igen! Kitty felpillantott a fiatal férfira – Mr. de Lacyre –, aki pironkodva nyújtotta át a cipellőt. Amint meglátta Kitty arcát, felragyogott a tekintete.

– Köszönöm – sóhajtott hálásan Kitty, és elvette tőle a lábbelit. Igazán helyénvaló lett volna, ha ő is elpirul, rá is parancsolt az arcára, mindhiába. Szép csendben el is átkozta magát, amiért nem volt az a pirulós típus.

– Cecily? Miss Cecily Talbot? – Lady Amelia közelebb lépett, tekintetében felismerés csillant.

Kitty remélte, hogy Cecily nem hagyja őt cserben.

– Lady Amelia! – örült meg Cecily, és a lány felé nyújtotta a kezét.

– Ezek szerint Londonba költözött? A nővére? – Mindenféle udvariaskodás nélkül rögtön a lényegre tért – ez kizárólag a gazdagok kiváltsága volt.

– Igen, ő a nővérem, Miss Talbot. Kitty, ő itt Lady Amelia és… – Cecily kérdőn nézett Mr. de Lacyre. Egészen ügyesen boldogult. Kitty nála jobb testvért nem is kívánhatott volna.