A szerző korábbi kötetei

Kék Macska Klub

Egy estély a kastélyban

Találkozások I. – Az idegen

Találkozások II. – Az átutazó

Találkozások III. – A jövevény

Találkozások IV. – A barát

Vörös posztó

Bíborbetűk

Fény a dombok mögött

A szív szabadságharcosai

A messziről jött fiú

Most élsz

A fekete rózsa

A fényfestő

Az aranyműves fia

Kétszáz éves szerelem

Még látlak odafenn

Az élet hangja

Porlik, mint a szikla

A leggazdagabb árva

Elsuttogom százszor

Vakrepülés

Légikisasszonyok – trilógia

Copyright © Bauer Barbara, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Tillai Tamás

Felelős szerkesztő Hessky Eszter

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-195-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Férjemnek. Aki a fény és a hang…

Azt mondják, az összetört szív fájdalma az idő múlásával enyhül.

Tompítja a feledés, halványítja az emlékezés.

De ha a szív kettéhasad, azon nem segít sem a múló idő, sem a fakuló emlék.

Mert az a lelket is kettéhasítja.

Örökre.

Hacsak nem jön valaki, aki mindkét felet egyformán szereti.

TARTALOM

Első fejezet – Veronika

Második fejezet – Helga

ELSŐ FEJEZET

Veronika

A legszebb ruhámat vettem fel. Azt, amit a papa hozott Párizsból. Ezen a télen még nem is volt rajtam, a múlt évben is csak egyszer, akkor, amikor megkaptam tőle.

Utána nem hordhattam.

De ezen a reggelen nem gondolkodtam ezen, csak elővettem a szekrényből, és belebújtam. Csodás érzés volt, ahogy a meleg, puha szövet rám simult. Pedig nem szerettem az efféle ruhákat, aminek hosszú az ujja, magas a nyaka, és majd’ a bokámig ér. Amikor a papa hozta, akkor még a földig ért, de azóta éppen annyit nőttem, amennyit egy nyolcéves nyúlik, mire kilenc lesz.

A hajamba masnit tettem, olyan színűt, ami illik a ruhához. Sötétlilát, sápadt levendulaszínű mintával. Ezek az árnyalatok szépen kiemelik az arcom és az ajkam színét. Ezt a papa mondta. Szerinte olyan a szám, mintha a rózsa színezte volna. Sosem mondta, hogy rózsaszínű, mert szerinte minden rózsa egy kicsit más, nem lehet általánosítani. Ahogy az én ajkaim is olyanok, mint a rózsa belső szirmai. Például amikor izgatott vagyok, akkor sötétebbek, de ha fázom, akkor sápadtak, mint a külső szirmok, amik a nap melegétől óvják a rózsabimbót.

Szerettem a szép színeket, a harmonizáló darabokat. A papa szerint ezen a téren a nagymamámra hasonlítok. A párizsira. Tőle örököltem a „finom eleganciámat”. A bőröm is éppen olyan fehér, mint a nagyinak volt. A franciának. A meleg ellenére is. Sosem pirulok ki, mint a legtöbb gyerek, mindig kissé sápadt vagyok, mint a finoman mázolt, törékeny porcelán. Persze ezt sem én mondom magamról.

Fülledt a levegő. Fojtó. Mindig ilyen, ha egész nap ropog a kályhában a tűz, de senkinek sem jut eszébe, hogy kiszellőztessen. Ráadásul gyertyák is égnek. Mindenütt. Az asztalon, a komódon, az éjjeliszekrényen, a kályha párkányán. Ezenkívül a szoba fojtó hangulatán a sötét diófa bútorok, a vastag, minden fényt elnyelő kék kárpitok sem segítenek. Mintha nemcsak a fényt nyelnék el, hanem a levegőt is. És a hangokat.

Minden tompa. Körbenézek a lehunyt szemű szobában.

Szeretnék kimenni, talán a házból is, a szabadba. Odakinn egész nap havazott, friss és tiszta az alkonyati levegő. De nem tehetem. A mama alszik. Mindig alszik, ha fejfájás gyötri. És most gyötörte, így a tüzet is és a papát is nekem kell őriznem.

Maradok.

A tüzet életben tudom tartani.

Rossz érzés erre gondolni, de csak bámulom a tüzet, és az jár a fejemben, hogy nem alhatnak ki a lángok. Sírnom kellene, de inkább dobok még egy darab fát a tűzre. Aztán csak bámulom tovább, ahogy a fa lángra lobban. Ahogy a parázs életre kel. Letérdelek, egészen közel a kályha üvegajtajához. Érzem az arcomon a forróságot, lehunyom a szemem, és a szemhéjam mögött látom a láng táncát, hallom a tűz pattogását. Mást már nem hallok. A korábbi hangoknak csak a helye tátong körülöttem. A csendjüké.

Alig fél órája még figyeltem, ahogy a papa mellkasa fel-alá emelkedik, és hallottam a szuszogását, ami sokkal hangosabb volt, mint valaha. Szörnyű hang volt. Mintha egy barlang mélyéből tört volna fel, és oda bújt volna vissza is. A papa szeme napok óta csukva volt, nem csinált semmi mást, csak lélegzett. De a barlang sötét mélyéből már sosem tudott feljönni. Már jó ideje nem tudott nagyot sóhajtani sem. Legalábbis a doktor előző nap este így fogalmazott. Azt mondta, lassan elfogy a levegő ott lenn a mélyben. Ezt mondta, aztán a mamára pillantott.

És igaza volt.

Miközben a kályha sötét mélyén a tűz életre kel, a hangja is erősödik. Terjeszkedik, bejárja a szobát, hisz már nincs, ami ellenállna neki. Már nincs más, ami feltartóztatná. Én meg nem tudok másra figyelni, csak a lángokra, és arra, hogy életben tartsam őket. Újabb és újabb fahasábért nyúlok, és a lángok közé dobom. Minden alkalommal, amikor kinyitom a kályha üvegajtaját, a lángok kicsapnak, mintha felém nyújtanák a karjukat, hogy segítsek nekik kiszabadulni onnan. De én amilyen gyorsan csak lehet, visszazárom az ajtót. Ezt teszem. Kinyitom, behajítok egy fadarabot, aztán rázárom az ajtót. De már csak tuszkolni tudom a fát, végül már nem fér több a tűztérbe, és már olyan hevesen izzanak a rönkök, olyan nagy lánggal és dérrel-dúrral égnek, hogy elnyomják a csendet és a gondolatot is.

Annyira elnyomják, hogy megfeledkezem arról is, hogy nem akarok megfordulni.

Megfordulok.

És meglátom a papa mozdulatlan mellkasát.

Nincs több lélegzet.

A kályha melegét érzem a lábam szárán, ahogy felegyenesedem, és nézem a papát, aki már nem küzd a levegőért, nem tombol benne vihar minden egyes be– és kilégzésnél. Csak a lángok élénk fénye vibrál a fehér bőrén. Vörös, narancs, bíbor, sárga, lila színek játéka. Úgy ölelik körbe, mintha még mindig élne, pedig tudom, hogy az élet már csak a teste körül kering.

Kilehelte. Hallottam már ezt, de sosem értettem. Egészen mostanáig, hogy az utolsó hang kiszökött a papa ajkai között, magával vonszolva az élet utolsó leheletét.

Mozdulnék, de nem tudok, megbabonáznak a papa körül vibráló fények. Mintha elodázhatnám velük a felismerést. Mintha a forró színek játéka még életben tartaná a gondolatokat, amik egy ideje már itt keringenek a szobában. Akkor sem osontak ki, amikor a mama kinyitotta az ablakot, vagy amikor kiment a szobából, hogy ledőljön. És velem sem mentek ki, nem vittem magammal akkor sem, amikor elmentem aludni, vagy a konyhába, hogy egyek néhány falatot, vagy amikor csak elszöktem, hogy friss levegőt szívjak. Mert elszöktem. Talán azt hittem, hogy ha nem vagyok ott, ha nem látom, akkor minden olyan, mint régen. Talán abban reménykedtem, hogy amikor visszajövök, a papa éppen leemel majd egy könyvet a polcról, vagy a szemüvege lencséjét törölgeti, és persze nem elégedett, még mindig maszatosnak tartja. Még szentségel is, pedig sosem beszél csúnyán, de azt ki nem állhatja, ha nem lát tisztán. Talán ezért szöktem ki, hogy megkeressem a reményt, amit már elveszítettünk, és együtt jöhessek vissza vele. Ezért siettem vissza. Húzott valami. Talán az utolsó órák után futottam. Talán meg akartam előzni őket. Meg akartam ragadni a perceket, megállítani, hogy ne múljon, hogy ne vegye el tőlünk azt az időt, amit még eltölthetnénk, de amit még nem töltöttünk el. Mert bár sokszor mondták, főleg a mama, hogy úgysem értem, hogy kicsi vagyok még, de én értettem. Tudtam. Éreztem. Láttam. Hallottam. Igen, hallottam is, hiszen a mama megmondta. Az apád haldoklik.

Pedig a papa nem haldoklott. Alig érzékelhetően, de megpaskolta maga mellett az ágyat, és akkor odakucorodtam mellé. Akkor még lélegzett is. Pedig aki haldoklik, az nem beszél és nem vesz magához újabb levegőt. Aki haldoklik, az távolodik az élettől. Mint amikor a virág hervad. Még él, de már nem vesz magához vizet, nem élénkülnek fel a színei, nem bont újabb szirmot, csak elhullajtja a leveleit. De a papa még mosolygott is. Ezért gondoltam úgy, hogy a mama téved.

Csak ültem az ágy szélén, és néztem a papát, aki sokáig szótlan volt, de aztán megragadta a kezemet, és beszélni kezdett. Akkor mondta ki azokat a szavakat, amiket nem vittem ki a szobából. Amik azóta is itt keringenek a falak között.

Pedig a papa azt kérte, hogy vigyem. A lelkemre kötötte. Ígérd meg! – mondta, és megszorította a kezemet. Úgy szorította, hogy fájt. Mint aki azt akarta, hogy a szavai nyomot hagyjanak. Aztán megfordította a kezem, a tenyerembe tette a szavakat, és lassan ráhajtogatta az ujjaimat. A markomba zárta a gondolatokat.

Még most is fogom őket. És az időt sem értem utol, az időt, ami ellopta tőlünk a következő perceket. A papa mellkasa pedig már nem mozgott, és már nem is mosolygott. Elhullajtotta a leveleit. Hát mégis igaza volt a mamának.

Ezen gondolkozom, amikor a gyertyák lángja hirtelen a magasba szöknek, ahogy kinyílik a szoba ajtaja. A mama lép be. Nem néz rám, egyenesen az ágyhoz megy, hogy meggyőződjön arról, amire számított. Amire „fel kellett készülni”.

A kályha mellől nézem a papát, és észreveszem, hogy már nincsenek körülötte a fények. Megszűnt a pillanat, elillant az élet, ami a teste körül még megtette utolsó útját. Minden elnémult. Még a korábban ott keringő szavak is elnémultak, mintha csak elnyelte volna őket a fal, vagy megbújtak volna a kárpitban, a bútorok között.

A kezemet nézem, amit megint ökölbe szorítok. És ekkor már azt is tudom, hogy hová lett a hang. Hová lettek a gondolatok. Szinte érzem őket a markomban, ott, ahová rejtettem őket. Hiszen a papa nekem adta őket. Senki másnak. Más nem hallhatja, különösen a mama nem.

Még mindig nem tudok mozdulni, csak érzem, ahogy a körmöm belevág a tenyerembe. Nézem a mamát, ahogy a papa mellett áll, végigsimítja az arcát, mintha lecsukná a szemét. Pedig csukva volt. Aztán letakarja egy lepedővel. Oda volt készítve. Nem is tudtam, hogy odakészítette.

Segítenék neki, de akkor ki kellene nyitnom a tenyeremet, és azt nem tehetem. Egy ideig még nem. Amíg végig nem gondolom, hová rejthetem el úgy a gondolatokat, hogy soha ne vesszenek el, mert ha nem vigyázok rá, a papa útravalójára, ha elveszítem, elfelejtem, akkor örökre odalesz. Ahogy minden, amit nem őrzök meg. Minden belezuhan a végtelen űrbe. Hallottam ezt már, amikor a mama azt mondta, hogy fel kell készülni a legrosszabbra, azt is mondta, hogy majd űrt fogok érezni a papa helyén. De én nem ott érzem, hanem magam előtt. Itt tátong előttem, mint egy szakadék. Tudom, hogy egyetlen lépés, és belezuhanok, de nem tehetem meg, mert ígéretet tettem a papának. A szavai mellett az is itt van a markomban. A neki tett ígéret.

De így már semmi értelme. Miért is ígértem meg neki? Nélküle nem tudom betartani. Azt akarom, hogy fogja a kezem, hogy húzzon magához, és súgja a fülembe úgy, hogy a mama se hallja: „én kis Véronique-om”.

Már nem tart vissza semmi, a lepedő sem. Megragadom a kezét. Csókolom az arcát, hallom magam, ahogy könyörgök, hogy maradjon életben, és hallom a mamát, amint azt mondja, hogy elég legyen.

Minden porcikám remeg, mint amikor a láz ráz a paplan alatt, de most nem fázom. Nem fáj semmim, nem vagyok beteg, most nem a testemnek van baja. Odabenn történik valami. Belülről ráz. Egy emlék villan be. A papával korcsolyáztunk a befagyott tavon, és akkor hirtelen hatalmas zajt hallottunk. A papa elkiáltotta magát, hogy mindenki azonnal menjen le a jégről. Megijedtem, mert a papa ilyennel sosem viccelt. Tudtam, hogy nagy a baj, és siettem, ahogy tudtam. Azt is láttam, hogy ő nem kifelé megy, hanem felém jön, értem jön, aztán megragadja a kezem. Hagytam, hogy húzzon, de aztán én is hajtottam magam, miközben hallottam az újabb és újabb hangokat a nyomunkban. Féltem. Még így is, hogy a papa fogta a kezem, és vitt magával. Remegett a lábam alatt a tó felszíne, és mintha csak minket üldözne, hangosan rikoltozott újabb és újabb hasadásokat lövellve felénk. Ott riantak a nyomunkban, de a papa cikázott velem a jégen, elmenekülve előlük. Végül kiértünk a partra, éppen akkor, amikor az utolsó repedés utolérhetett volna. Azt hittem, magával ragad, de a papa elrántott, és mi ott hasaltunk a hóban, a fövenyen. Senkinek nem lett baja, a tó pedig elhallgatott.

Most is azt akarom, hogy a papa fogja a kezem. Húzzon magával. Most is úgy érzem, remeg a lábam alatt a talaj, hasad, de mintha ezúttal utolért volna a rianás.

Még akkor is sírok, amikor a mama elvonszol az ágytól. Elszakít, és úgy érzem, nem csak tőle. Mintha egy részem odaveszett volna. Az a részem, aminek a kezét még mindig szorítja a papa, az a részem, ami még hallja a hangját. Az a részem, akire a mama olyan fájdalommal néz. De nem csak néz. Mond valamit, de nem hallom a saját hangomtól. Még mindig zokogok. A mama a vállamat szorítja, azt hiszem, meg akar nyugtatni, de aztán leolvasom a szájáról a szavakat.

MÁSODIK FEJEZET

Helga

Közvetlenül azt követően, hogy először találkoztam Veronikával, meg akartam szabadulni tőle. Végérvényesen. Ám idővel rájöttem, hogy nem menekülhetek előle, és nem is küzdhetek ellene egész életemben. Legalábbis úgy nem, hogy ő ebből bármit is érzékeljen.

Miért, Helga, meg tudná mondani, hogy miért?

Mert az mindent elrontott volna.

Aztán egy idő után már kellett nekem. Szükségem volt rá, vagy, azt hiszem, a játékra. Igen. Nélküle hiányzott volna a játék. Vagy a harc. Nem is tudom. Hiányzott volna, ha nincs. Igen, ezt sokáig nem is ismertem be, de… szükségem volt rá. Hozzám tartozott, az életem részévé vált a maga bosszantó és szánalmas viselkedésével.

Azt gondolta magáról, hogy erős, hogy tudja, mit akar. Hogy majd ő megmutatja. Hát, valójában elég gyenge volt. Hamar rájöttem, hogy mik az érzékeny pontjai, és akkor egy pillanat alatt kizökkentettem. Anélkül, hogy tudatosult volna benne, hogy én tettem.

Bármikor átvehettem felette az uralmat, ráadásul úgy, hogy ő ebből mit sem sejtett. Bevallom, ez tetszett nekem.

De aztán egy nap minden megváltozott. Azon a napon, amikor megismerte őt.

Ezt már nem hagyhattam.