Két Lucymnek: Lucy Morrisnak (Flatmannek)
és Lucy Keelingnek. Nekünk találtam ki Lout 2020-ban…

1.

A francba vele. Phil állt nyerésre ebben a játszmában. Meleg tekintete türelmesnek látszott, sőt kissé még szeretetteljesnek is. Lou volt az, aki vesztésre állt. Az állkapcsát olyan erősen megfeszítette, hogy úgy érezte magát, mint egy fogszabályzós, hisztis tinédzser. Lesimította elegánsan szabott szoknyáját. Azért állt a munkahelyi öltözetében Phil elé, hogy emlékeztesse magát: képes felnőttként viselkedni vele szemben. De valójában haza szeretett volna rohanni, és melegítőnadrágra cserélni a szoknyáját, ahogy szokása volt munka után.

– Tizenegy éves, Lou. Ez az utolsó nyara a középiskola előtt. Nem lehetnél egy kicsit engedékenyebb?

És most még az észérvekkel is Phil áll elő kettejük közül? Ő sosem emeli fel a hangját, mert nincs rá szüksége. Az a fajta férfi, aki ha kimond valamit, annak úgy is kell lennie. Ráadásul vonzó – még most, negyvennégy évesen is –, és ennek folytán sosem kellett sokáig egyedül maradnia. Lou nem hibáztathatta a nőt, aki mindössze néhány hónappal a különköltözésük után máris Phil barátnője lett – na persze, igenis hibáztathatta, és így is tett. Elvégre ez jogában áll egy immár majdnem hivatalosan is exfeleségnek, nem igaz?

– Edie másra sem vágyik, mint arra, hogy zenélhessen. A különórák és zenekari próbák jelentik számára a paradicsomot. Nem kényszerítem semmire.

Phil elhúzta száját.

– És ez a pár hét az olasz napsütésben, ez lesz a te klassz ingyenes nyaralásod?

Első találat. Lou alapesetben elégedett lett volna vele, ha Phil gyerekes exférj módjára viselkedik, csakhogy a volt férje kiváltképp értett hozzá, hogyan gyakoroljon nyomást rá, és hogyan fokozza benne az érzést, hogy mennyire alkalmatlan bármihez is az életben.

– Számomra ez nem nyaralás lesz. Kísérőként megyek, és állnom kell a saját költségeimet. Azért jelentkeztem, mert Edie az egyik legkisebb a csoportban. A legtöbb szülő alig várja a verseny előtti háromhetes „gyermekfelügyeletet”.

– Bármikor elküldheted hozzánk, te is jól tudod. Nem kell a mártírt játszanod.

Lou kis híján fuldokolni kezdett Phil együttérző hangja hallatán, és Philnek ugyanezt kívánta. Mély levegőt vett. Mostanra már el kellett volna fogadnia, hogy valahányszor róla van szó, Phil beidegződései sosem változnak.

– Visszatérnénk a lényeghez? Edie menni akar, és ez egyedülálló lehetőség számára. Ezt az ifjúsági zenei fesztivált mindössze négyévente rendezik meg. Itt lehetősége nyílik zenekarban játszani, egy hivatásos karmester vezényletével, és a versenyen is részt vehet.

Phil tiltakozásképp felemelte a kezét.

– Elolvastam az e-mailt, amit küldtél. De nem értem, miért kellene a tizenegy éves lányunknak egy méregdrága versenyen részt vennie. Már az iskolaválasztásról is szinte egyedül döntöttél. Mondhatni, mostanra eléggé elfogytak a kreditjeid.

Lou hátrahőkölt. Kreditet kellene gyűjtenie ahhoz, hogy Phil figyelembe vegye a véleményét a lányukkal kapcsolatban? Hogyan szerezhet egyáltalán kreditet egy exfeleség? Nem elég, hogy zokszó nélkül kell viselnie a mindennapos felelősségvállalás gyakorlati terheit, miközben egyedül neveli a gyereket, Phil még mindig elvárja, hogy őt is menedzselje, hogy a lehető legjobban járjanak el Edie érdekében. Jóságos ég, ez szánalmas.

Phil ránézett: a frizurája tökéletesen rendezett volt, a pillantása meleg, körülötte finom ráncok húzódtak; Lou esetében persze ezt szarkalábnak hívták volna. Egyértelmű, miért vetette magát a karjaiba Lou tizenkét évvel ezelőtt, fiatal és ostoba friss diplomásként, miközben túl keveset tudott a világ hibáiról – és a fogamzásgátlásról. Az már kevésbé egyértelmű, hogy jelen pillanatban hogyan kellene boldogulnia vele.

– Te is tudod, mennyire szeret hegedülni.

– Tudom, mást sem csinál.

Edie, amikor Philnél volt, különösen szorgalmasan gyakorolt, mert így kevesebb időt kellett töltenie az apja szolgalelkű barátnőjével.

– Nem vagyok biztos benne, hogy támogatni akarom ebben a mániájában.

– Ez esetben örömmel tudatom veled, hogy a tábor erre is megoldást jelenthet. Bár mindennap próbálnak, szánnak időt a szabadtéri programokra és az önbizalom fejlesztésére is. Abban szerintem egyetérthetünk, hogy jót tenne Edie-nek, ha a zenei tehetségén kívül más téren is szert tenne önbizalomra.

Phil szeme sarkában az alig észrevehető villanás volt az egyetlen jel, hogy érzi a nyomást. De hát Phil sosem hátrált meg. Ehelyett higgadt hangon támadásba lendült:

– Szóval azt tervezed, hogy Edie-t kötélpályára küldöd, miközben te a napfényben Aperol Spritzet kortyolgatsz Sirmionéban?

Lou nagy nehezen magába fojtotta a védekező választ. Engednie kell Philnek, hadd higgye, hogy övé a döntés, miközben olyannyira sarokba szorítja, hogy végül már nem mondhat nemet. Ha muszáj, hát akkor manipulálni fogja. Miért nem jutott ez eszébe a házasságuk alatt?

– Mint azt már említettem, számomra ez nem nyaralás. Amennyire tőlem telik, segítenem kell a felügyeletben a kötélpályánál is.

Phil szeme megrebbent.

– Nem vagyok biztos benne, hogy biztonságban lesznek, ha te vigyázol rájuk.

Ebben Lou maga sem volt biztos, de abban igen, hogy ez most mellékes kérdés.

– Az iskolai zenetanár szervezi az utat. Az egész Egyesült Királyságból jönnek gyerekek, és nem én leszek az egyetlen kísérő.

– Jól tudod, hogy Edie-nek a nyárból egy hetet velünk kellene töltenie.

– Ezért kérdezlek most, öt hónappal korábban. Edie annak örülne igazán, ha eljönnél a versenyre Milánóba a tábor után. – Elharapta a mondat végét, mielőtt hozzáfűzött volna még valami efféle csípős megjegyzést: tekintve, hogy egyetlen koncertjére sem jöttél el, amióta különváltunk. – Ha ez nem lehetséges, lesz a tábor előtt és után is egy-egy hét szünet. Nem akarom eltiltani tőled.

Phil felsóhajtott, Lou pedig legszívesebben a szemét forgatta volna. Most jön a szokásos bűntudatkeltés, de utána valószínűleg beleegyezik. A sóhaj elég mély volt ahhoz, hogy elárulja ezt.

– Nézd, Lou, biztos vagy benne, hogy nem a saját problémáid miatt erőlteted a dolgot?

Lou mozdulatlanná dermedt. Az előzetes figyelmeztetés sem segített. A kérdés pontosan úgy ütötte szíven, ahogy azt Phil szerette volna.

– Milyen problémák miatt?

– Nos, te nem vagy éppen muzikális alkat…

– Ezzel tisztában vagyok. Még mindig nem értem, hogy Edie honnan örökölte a tehetségét, de amióta az első osztályban a kezébe vett egy furulyát, imád zenélni. Ehhez nekem semmi közöm.

– Egyetértek, hogy a zenélés a hozzá illő szenvedély, főleg mivel a sportok terén körülbelül pont olyan tehetséges, mint te. De más gyerekek az ő korában a barátaikkal játszanak odakint. Nem akarom, hogy kimaradjon a gyerekkorából csak azért, mert te attól félsz, hogy hozzád hasonlóan átlagos és tehetségtelen lesz.

Lou megingott. Isten tudja, Philnek igaza van – de ettől még nem lett volna joga hangosan is kimondani.

– Nem erőltetek rá semmit.

Vagy mégis? Utálta, hogy Phil a magabiztos vonzerejével és egyetlen mondatával képes porrá zúzni önbizalmát.

Phil ismeri őt a legjobban, bármennyire is gyűlölte ezt a gondolatot. Tisztában volt vele, hogy csak azért lett munkája, mert Phil nyomást gyakorolt a tévétársaságra, amikor Edie óvodás lett, Lou pedig ismét dolgozni akart. Phil azt is tudta, miként vélekedik Louról a többi producer a stúdióban, amikor a részmunkaidős állása miatt épp nincs bent. És tudta, hogy Lou profi imázsa mögött olyasvalaki lapul, akinek szent meggyőződése, hogy nincs semmi jogalapja nyugodt hangon híreket tálalni egy bizalommal teli közönség elé.

Phil összefonta a karját, és úgy tanulmányozta őt. Lou megpróbált felháborodni Phil fölényes, lekezelő attitűdjén, de a torkába gombóc gyűlt a kétségtől és fájdalomtól.

– Rendben – mondta végül Phil.

– Tessék?

– Azt mondtam, rendben. Nyertél. Mehet a táborba. Nem ígérem, hogy Winnyvel el tudunk jönni a versenyre, de megpróbálok ott lenni.

Nyertél… Ugyan, dehogy. De azért Edie örülni fog. Imádja a tanárát, és aggódott, hogy az apja nemet fog mondani, amikor Lou elmagyarázta neki, hogy meg kell kérnie Philt, hogy vállalja a költségeket.

– Szuper – mondta Lou erőltetett mosollyal. – Szólok a tanárának, és jelentkezem, amikor esedékes az első részlet. Alá tudod írni a szülői beleegyezést?

A táskájában kotorászott a gyűrött papír után. Egy évvel korábban még nem gondolta volna, hogy mennyi mindenhez kell mindkét szülő aláírása – és hogy mennyi fejfájást okozhat egy ilyen aláírás megszerzése.

Phil az íróasztala fölé görnyedt, lendületes mozdulattal aláírta a papírt, majd visszaadta azzal a mosollyal, amelyet Lou valaha „elbűvölőnek” nevezett.

– Egyébként, ha már itt vagy, volna még valami, amit kipipálhatnánk a listáról. – Phil hangja szelíd és kedves volt, mint mindig, ezért Lout felkészületlenül érte, amikor előhúzott az íróasztalfiókból egy hivatalos iratnak tűnő borítékot. – Nézd, mi érkezett ma reggel. Így most megspórolhatok egy levélváltást az ügyvédeddel. Biztos vagyok benne, hogy a bírósági jóváhagyás csak formalitás lesz. Te kéred a határozatot, vagy megtegyem én?

Lou remegő kézzel vette át a papírt. Olyannyira igyekszem sietősen elválni tőled, hogy ha akarod, még a papírmunkát is intézem. Mivel te átlagos és tehetségtelen vagy, én pedig mámorosan boldog a vézna Winnyvel, mi lenne, ha én gondoskodnék a lépésekről, hogy megszabaduljak tőled és a kislánytól, akit sosem akartam, de mostantól közösen nevelem veled? Nagyon szépen köszönöm.

Lou összerezzent. Túlságosan is jól hallotta a fejében Phil szarkasztikusan selymes hangját.

– Elintézem én.

Phil felvonta a szemöldökét.

– Biztos vagy benne? Olyan sokáig tartott, mire végre felkerested az ügyvédedet a vagyonmegosztás miatt. Szívesen elintézem a többit.

Lou arcát elöntötte a forróság. Phil biztosan azt hiszi, hogy nem is akarja véglegesíteni a válást. Maga sem tudta, miért húzta az időt a pénzügyi megállapodással. Miután kénytelen volt Phil kapcsolatát Winnyvel „házasságtörésnek” nevezni, és így indítani a válást, elege lett a förtelmes procedúrából. Na és mi van, ha Phil már a különköltözésük pillanatától szinglinek érezte magát, és pár hónapon belül talált magának barátnőt? Lounak örülnie kellene, hogy Phil mindezzel megkímélte magukat attól, hogy teljes két évet kelljen várniuk a különélés miatti válás kimondására.

– Rendben – mondta. – Szólok, ha a bíróság jóváhagyta a vagyonmegosztást, és akkor te megcsinálhatod a kérelmet.

– Jó. Örülök, hogy ezt megbeszéltük.

Persze hogy örülsz. Phil lehajolt, és egy puszit adott az arcára búcsúzóul, Lou pedig minden erejével kényszerítette magát, hogy ne húzódjon el. Vajon ennyire nem számít már Philnek, hogy még egy tizenkét éves házasság felbomlása után is képes ilyen lezseren megpuszilni?

Lou elindult az ajtó felé, ügyelve rá, hogy lassan forduljon meg magassarkújában. Az ajtóhoz érve azonban eszébe jutott, hogy még nem végeztek mindennel:

– Beírtad Edie tavaszi koncertjét a naptáradba?

– Igen, természetesen.

– Már megvettem a jegyeket.

– Jegyet kell venni rá?

– Igen, a szülői munkaközösség támogatására. Új sportfelszerelést akarnak venni.

– Még mindig benne vagy a bizottságban?

Lou összeszorította az ajkát. Hogyan gondolhatja Phil, hogy eljárhatna szülői értekezletekre, amikor minden este Edie-re kell vigyáznia?

– Nem. – Egy pillanatra még megtorpant. – A koncert a középiskola színháztermében lesz.

– Tudom, nem felejtettem el.

Lou tisztában volt vele, hogy Phil kihagyta az utolsó két koncertet, de nem akarta ezt felhánytorgatni.

– Akkor találkozunk ott.

Azzal Lou kilépett, mielőtt bármelyikük felvethetett volna egy újabbat a rengeteg ki nem beszélt témából. Húsvét előtt tehát ismét találkozni fog Phillel – ugyanolyan átlagos, tehetségtelen emberként, mint most, csak akkor már hivatalosan is elváltként.

*

A tervező- és szervezőkészségei – amelyek sosem voltak különösebben erősek – pontosan addig tartottak ki, amíg be nem ült az autójába. Aznap reggel kocsival ment munkába, és kifizette a borsos parkolási díjat, hogy legyen ideje találkozni Phillel az irodájában, mielőtt visszaindul Edie-ért az iskolába.

Egy csütörtöki napra kellett időpontot kérnie – mivel úgy tűnt, időpont nélkül nem is láthatja a gyermeke apját –, mert Edie-nek aznap négyig kóruspróbája volt, így Lounak több ideje maradt visszaérni.

A terv az volt, hogy átáll hírolvasói üzemmódba, a félórás déli híradó erejéig – amit szerencsére senki sem néz – eljátszva, hogy képben van a világ dolgait illetően, aztán elmegy Philhez, majd magabiztosan vonul ki onnan. Talán itt bukott el a dolog. Lou még a legjobb napjain sem volt képes magabiztosan lépdelni magassarkúban, és ez a délután végképp nem tartozott a legjobb napjai közé.

Valahogy túlélte a találkozót, de vesztett közben fél órát. Ott ült kis autója volánja mögött, és a gondolatai megrekedtek a házasságuk végét jelentő levél, valamint az „átlagos” meg a „tehetségtelen” szavak között. Gyanította, hogy jó adag sót és vizet is veszített, mert amikor végül egy káromkodás kíséretében magához tért, és sebességbe tette a kocsit, még mindig égett az arca, a szeme pedig könnyes volt.

Hogy merészelte Phil azzal vádolni, hogy a saját hiányosságai miatt hajszolja Edie-t? Hiszen ő az, aki pont egy rohadt balerinával szűrte össze a levet! Vajon milyen gyerekkora lehetett ennek a szent Winnynek? De Phil nyilván úgy gondolta, hogy Winny részéről megérte a művészet oltárán meghozott áldozat, hiszen ő sokkal kívánatosabb, mint a tehetségtelen exe. Ezzel mégis milyen üzenetet közvetít a lányának?

Lou sem tökéletes, de legalább tisztában van a dolgok fontossági sorrendjével – bár jelenleg épp a legfontosabb prioritásáról van elkésőben.

Pontban négy óra tízkor állt meg az iskola előtt, megkönnyebbülve, hogy egyetlen másik szülő sem látja, ahogy ott feszít a komoly újságírói álcájában, amit heti húsz órában visel. Az egyik tanár épp kifelé tartott, így Lou besurrant a kapun mögötte, megspórolva magának a megszégyenülést, hogy be kelljen csöngetnie a tanáriba.

Felrohant a rámpán a zeneteremhez – az iskola azon részéhez, amelyet a legjobban ismert –, és berontott az ajtón.

– Sajnálom, hogy késtem!

Edie édes, zavart mosolya egyszerre töltötte el Lout megkönnyebbüléssel, büszkeséggel és szorongással. A kislány a zongora melletti széken lóbálta a lábát, a kóruskottáit szorongatva. Lou kinyújtotta a kezét, és Edie odaszaladt hozzá, helyrebillentve Lou világát azzal a csodával, amelyben Lou sosem szűnt meg gyönyörködni: az érzésben, ahogy a lánya a karjába simul.

Csak ezután tudott mély levegőt venni, és szembenézni a zenetanárral. Mosolyt erőltetett az arcára. A férfi figyelte őt. Ez már önmagában is furcsa volt, mert Mr. Romano a szülők számára mindig a maga távolságtartó mosolyát tartogatta, és csendes módszerekkel hárította a további kommunikációt.

De azon a délutánon, ahogy fekete keretes szemüvege mögül ránézett, és kezét göndör, fekete hajához emelte, Lou kénytelen volt felidézni, hogy Mr. Romanót az „iskola legszexibb tanárának” választották azok a kicsit vadabb anyukák, akikkel időnként összejárt.

– Ööö… Semmi baj. Edie segített rendet rakni a jövő heti kották között.

Ezzel bizonyára meg akarta nyugtatni, de még mindig úgy nézett Loura, mintha valami nem lenne rendben. Vajon egyszeriben láthatóvá vált volna mindenki számára a villogó VESZTES felirat, amit eddig csak Phil látott?

Jóságos ég, milyen szép a szeme! Mint a nyolcvanszázalékos étcsoki, sűrű fekete szempillákkal keretezve. De Lou inkább „Cadbury tejcsoki”-fajta lány volt: Mr. Romanót a maga szexi fekete szemüvegével, széles vállával és előkelő csokibarna szemével még a legilletlenebb fantáziáihoz is túl kifinomultnak találta.

De vajon miért nézi őt Romano még mindig?

– Legközelebb pontos leszek – motyogta Lou elkapva a pillantását.

– Tényleg nem gond. Mindannyiunknak van… élete.

Lou visszanézett rá, és megkönnyebbülten látta, hogy Mr. Romano a magas sarkú cipőjére bámul – valószínűleg az lepte meg, hogy ma nem szabadidőruhában és tornacipőben jött Edie-ért, mint máskor.

Kihúzta magát, bájosan megemelte a lábát, és megcsillogtatta lakkbőr cipőjét.

– Csinos, ugye? Bár nem tudom, gyártanak-e belőle az ön méretében.

A férfi ismét Loura emelte a tekintetét, és valamiféle megrökönyödés villant meg benne. Az érzés ragályos volt. Lou átkozta magát az egyetlen tagadhatatlan tehetsége miatt: hogy mindig rossz pillanatokban süt el rossz vicceket.

– Bocsánat, nem úgy értettem… Bár semmi rossz nincs benne, ha… Valószínűleg jól állna… – Összeszorította ajkát, nehogy még mélyebbre ássa magát.

Mr. Romano nyelt egyet, Lou pedig kénytelen volt észrevenni az ádámcsutkája mozgását.

– Ha női ruhát viselnék? – fejezte be Mr. Romano, és a hangja hitetlenkedve magasba szökött.

Edie rémülten pillantott egyikükről a másikra, Lou pedig csak pislogott. Vajon megbántotta Mr. Romanót? Milyen őrült, elvált anya flörtöl így a lánya helyes tanárával? Egy átlagos, tehetségtelen anya.

Épp bocsánatkérésbe kezdett volna, amikor zavart mosoly sejlett fel a férfi arcán. A vállai megemelkedtek, majd félig-meddig nevetve engedte ki a levegőt. Hála az égnek, úgy tűnt, túl udvarias ahhoz, hogy megsértődjön.

– Vegye bóknak – mormolta Lou, mire a tanár újra felnevetett.

Mr. Romano a homlokát dörzsölte kézfejével, összekuszálva gondosan összeállított öltözékéhez nem éppen illő, túlságosan hosszú, sötét, göndör haját. Vajon divatkedvelő lehet a tanár úr? Valószínűleg igen.

Úgy tűnt, kérdezni akar valamit, de Lounak aznapra elege lett abból, hogy férfiak véleményével törődjön, és végképp nem akarta elmagyarázni, hogy miért viseli a „munkajelmezét”. Meglengette a táskáját, és kotorászni kezdett benne.

– Elhoztam a beleegyező nyilatkozatot. – A haját félresöpörte, miközben átnyújtotta a papírt.

Edie izgatottan szökellt egyet, összekulcsolt kézzel:

– Apa azt mondta, mehetek?

Lou bólintott, és Mr. Romanóra pillantott, aki mosolygott, de még mindig olyan fürkésző tekintettel, mintha Lounak az arcára volnának írva a hibái.

Edie lelkesen megölelte Lout.

– Köszönöm, hogy megkérdezted, anya! Tudtam, hogy ráveszed!

Mr. Romano gyorsan elkapta a pillantását, amitől Lou még kellemetlenebbül érezte magát. Persze semmi köze hozzá, de való igaz, hogy neki könyörögnie kellett az exférje kegyéért.

– Gyerünk, Edie. – Lou a kijárat felé terelte a lányát. – Még egyszer bocsánat a késésért.

A férfi bólintott, és intett.

– Ööö, Mrs. Saunders?… – szólt utána. Lou megdermedt, és mély lélegzetet vett. – Úgy értem, Miss…

Lou a plafon felé fordította a tekintetét, a méltósága maradéka után kutatva.

– Te jó ég, bocsánat… – motyogta Mr. Romano.

Lou az ajkába harapott, és nem tudta, hogy sírjon-e vagy nevessen.

– Szerintem csak maradjunk a Louise-nál.

A férfi biccentett, zavart félmosollyal. Nagyon is figyelemre méltó ajkakkal rendelkezik. Mi a fene ütött Louba ma? Mr. Romano valószínűleg fiatalabb is nála – és ez még mindig csak a legutolsó oka annak, hogy miért elérhetetlen.

– Még mindig érdekli, hogy kísérőként részt vegyen az úton?

Lou fülig pirult, és csak remélte, hogy Mr. Romano nem veszi észre – vagy legalább nem sejti –, merre járnak a gondolatai.

– Igen – felelte bizonytalanul, túlságosan magasra csúszó hangon.

A férfi tétovázott.

– Jó – mondta végül. – Engem bíztak meg a program megszervezésével, mert… nos, mindegy is. Jól jönne egy kis segítség a kiegészítő programokkal kapcsolatban. – Ismét a homlokát dörzsölte, majd megigazította a szemüvegét.

Lounak azonnal eszébe villant Phil megjegyzése a kötélpályáról, és fájdalmasan összeszorult a mellkasa. Felvillantott egy mosolyt.

– Persze. Szívesen segítek.

– Szuper, köszönöm. – Mr. Romano őszintén megkönnyebbültnek tűnt, Lou pedig elgondolkodott rajta, vajon milyen véleménnyel lehet a sportprogramról.

– Semmi gond. Csak jelezze, miben segíthetek.

– Mindenképp. Még semmivel sem vagyunk elkésve. Örülök, hogy Edie is jöhet.

Lou elmosolyodott.

– Ő nem kevésbé. – Megszorította a lánya kezét, és elindultak kifelé.

– Viszlát, Mr. Romano!

– Holnap találkozunk, Edie.

Lou a lánya társaságában már kevésbé érezte idiótának magát, és felsóhajtott, amikor becsatolták a biztonsági övet, és beindította a motort.

– Anya, mi van a sminkeddel?

Lou a lányára pillantott.

– Tovább maradtam bent, hogy beszéljek apáddal.

Edie arca olyan kifejezést öltött, ami már-már szánakozásra emlékeztetett, Lou pedig összevonta a szemöldökét.

– Nem, úgy értem, a szempillaspiráloddal.

Lou megdermedt, és lehajtotta a tükröt. Felsóhajtott, amikor meglátta a szeme alatt elkenődött fekete foltokat és az arcán a párcseppnyi elkenődött festéket, amelyek árulkodóan mutatták, hogy sírt.

Felsóhajtott. A mellkasa bizsergett, ahogy végre felgyulladt benne a fény. Nem a „lúzer” feliratú neonfény volt ugyan, de akár az is lehetett volna.

2.

– Egészségedre! A szabadságodra! – Zoe magasra emelte a poharát.

Lou nehézkes mozdulattal emelte fel a pezsgőspoharát. Erőt vett magán, hogy mosolyogjon, majd belekortyolt a proseccóba. Túl buborékos. Az olcsó gin-tonik jobban illett volna a hangulatához, de hát a barátnői annyit fáradoztak azon, hogy kicsalogassák a házból, ráadásul azt sem akarta, hogy az alkohol kárba vesszen. Elegáns kortyolgatás helyett azonban inkább kétségbeesetten szürcsölte az italát.

– Van még egy lépés a folyamatban – jegyezte meg. De közben egy új, szörnyű valóság bámult vissza rá.

– Attól még megünnepelheted ezt a lépést. Beleegyezett, hogy fizet, úgyhogy bulizzunk! – Tina újra felemelte a poharát, és nagyot kortyolt belőle.

– Nem a pénz jelenti a dolog nehezét – mondta Lou. – Legalábbis… nem a legnehezebb részét – tette hozzá egy grimasz kíséretében.

Nem a pénzügyeken kaptak össze, és bár Phil menő tévés producer, londoni viszonylatban nem számít gazdagnak. És ha az ember a „nem gazdagot” odateszi a „részmunkaidős fizetés” mellé, majd kettéosztja két háztartásra, az bizony nem eredményezi ugyanazt az életszínvonalat, mint régebben. Lou szerencsésnek mondhatta magát, hogy talált egy apró lakást Dulwich keleti részén. Edie mesélt neki Phil új lakásáról, a nyitott konyháról és a Westminsterre néző kilátásról, de Phil még a jogi megállapodás véglegesítése előtt sunyi módon felvett egy jelzáloghitelt, és Edie-t sem neki kell iskolába járatnia, szóval Lou csak gratulálni tud ehhez…

Sarah-Jane megszorította Lou kezét.

– Csak nem vagy szomorú a válás miatt?

– Dehogyis! – tiltakozott azonnal Lou erőteljes fejrázás kíséretében. Ugyanakkor valóban szomorú volt. Nem Phil miatt, isten ments, hanem… valami más miatt. – Phil azzal vádolt meg, hogy csak halogatni próbálom a válást.

– Ó, butaságot beszél. Oda se figyelj rá! – mondta Tina.

Bárcsak ilyen egyszerű lenne!

– Csak hát igaza van – vallotta be Lou.

Egy pillanatig senki sem felelt.

– A barátnője miatt? – kérdezte végül Zoe.

Lou megrázta a fejét.

– Ők egymásnak valók. És én a hátam közepére se kívánom Philt.

– Akkor miért nem akarsz elválni tőle?

– El akarok – erősködött gyenge hangon. – Tudom. Semmi értelme annak, amit mondok. Olyan ez, mintha… nem akarnám már a nevét viselni, de ha visszaváltoztatom a nevem, azzal kitörlök tizenkét évet, és lesz egy lányom, aki más vezetéknevet visel, mint én. Nem akarok Phil mellett lenni. De nem akarok elválva sem lenni Philtől. Nem akarok „ex” lenni. Nem akarok minden alkalommal könyörögni neki, hogy engedje meg, hogy döntéseket hozhassak a saját életemről és Edie-ről! Annyi szarságát végig kellett hallgatnom csak azért, hogy végül beleegyezzen Edie zenei táborába.

Barátnői döbbent némasággal feleltek. Az asztalnál Tina félhangos megjegyzése volt az egyetlen hang:

– Phil egy tuskó.

– Azt mondta, hogy tehetségtelen vagyok – csuklott el Lou hangja. – És hogy a saját hiányosságaim miatt erőltetem Edie-nek a zenélést.

– Ez nem igaz, drágám – biztosította Sarah-Jane.

Barátnője őszinte hűsége keserédes mosolyt csalt Lou arcára.

– Nem? Mégis, miféle tehetséggel rendelkezem én?

– Remek hírolvasó vagy – vágta rá azonnal Zoe. – Mindennap nézlek.

– Köszi – felelte Lou erőtlenül. – De azt az állást is azért kaptam meg, mert Phil minden követ megmozgatott az adónál, és csak azért tudtam megtartani, mert annyira semmilyen pozíció, hogy senki más nem akarja. Ráadásul ez nem is igazán én vagyok. Semmit sem tudok a világról, és őrültség volt azt gondolnom, hogy újságíró lehetek. Az adónál mindenki tudja ezt, és ezért kapom mindig a könnyű sztorikat és a száraz kutatómunkát.

– Ezt nem gondolhatod komolyan – mondta Sarah-Jane.

Lou vállat vont, majd nagyot kortyolt az italából.

– Miért nem?

– Hagyod, hogy Phil a bolondját járassa veled – jegyezte meg Tina.

– Ez nem újdonság – válaszolta Lou szárazon.

– Csak némi önbizalomra lenne szükséged – jegyezte meg Zoe segítőkészen.

– Mi az, valami étrendkiegészítő?

Tina felhorkant:

– Látod? Vicces vagy. Ez is tehetség.

– Annyira azért mégsem, hogy bárki leszerződtetne a Live at the Apollóba – mondta Lou összepréselt ajkakkal. – Átlagos vagyok. Phil is ezt mondta.

– Egyáltalán nem vagy átlagos. Te vagy a mi hősünk! – vigyorgott Tina. – A divat iránti teljes közöny királynője.

– Nahát, kösz… azt hiszem – felelte Lou.

– Komolyan mondom – folytatta Tina. – Ha te nem lennél, még mindig azt hinnénk, hogy ki kell csípni magunkat ahhoz, hogy felvegyük a gyerekeket az iskolából.

– Azért ne essetek túlzásba.

Zoe elmosolyodott.

– Igazad van. Én úgysem öltöznék ki soha. A férjem és a négy kis vadóc mellett elég nagy zűrzavar van reggel a házban anélkül is, hogy még a szempillaspirállal is megküzdjek. De jó tudni, hogy nem vagyok egyedül.

Lou torka összeszorult, amikor a szempillaspirál eszébe juttatta a nap egy másik részét:

– Ez is egy baj velem. Soha nem tudom, mikor kell befogni a számat. Azt mondtam Mr. Romanónak, hogy jól mutatna női ruhában.

– Micsodaaa?

Lou még sosem hallotta Tina hangját ilyen magasra siklani.

– Hosszú történet – motyogta.

Zoe a csuklójának nyomta ajkát, és harsány nevetés tört ki belőle, miközben a proseccós pohara veszélyesen himbálózott.

– Tudod, szerintem igazad van. Az a pasi bármiben jól nézne ki.

Tina is kuncogott.

– Igen! Egy ötvenes évekbeli ruhában, selyemsállal a nyakában.

– És nem is kéne neki műmell, csak a saját mellkasa villanna ki a dekoltázsból. Úristen!

– Lányok! Lányok! – tiltakozott kétségbeesetten Lou. – Az efféle élénk képek nélkül is épp elég nehéz lesz a szemébe néznem az év hátralevő részében!

– Te voltál az, aki kínossá tette a helyzetet a szexi tanár úrral… – ugratta Tina.

– Ő mégiscsak a gyerekeink tanára – nyögte Lou segítségkérő pillantást vetve Sarah-Jane-re, de barátnője is alig bírta visszatartani a nevetést.

– Ez nem jelenti azt, hogy időnként nem tárgyiasíthatjuk – jegyezte meg Zoe. – Mit mondott egyébként, amikor azt vágtad a fejéhez, hogy jól mutatna női ruhában?

Tina újra vihogni kezdett.

Lou hangosan felsóhajtott:

– Csak mosolygott. Épp Philtől jöttem. Azt hiszem, az lephette meg, hogy bár kiöltöztem, nem vettem észre, hogy elkenődött a szempillafestékem, és úgy néztem ki, mint egy szerencsétlen mosómedve.

– Fogadjunk, hogy tetszenek neki a szexi mosómedvék – vihogott Tina. – Biztosan vannak titkos szenvedélyei.

– Ha vannak is, hozzám aztán semmi közük – vágta rá Lou a homlokát ráncolva, amiről azt remélte, hogy határozottságot sugall, és nem mutatja szánalmasnak.

– Ó, dehogyisnem, te is akarod őket, nem igaz? – kérdezte Tina mély, szexis hangra váltva.

Lou elpirult, de megőrizte a lélekjelenlétét. Biztos csak viccelnek. Azért ugratják Mr. Romanóval, mert nyilván soha nem történhetne köztük semmi. Lehetetlen, hogy másként lássa őt, mint a lánya tanárát, nemde?

Mély levegőt vett.

– Nem vadászom fiatal fiúkra – mondta száraz hangon, remélve, hogy ezzel palástolni tudja a zavarát.

– Végül elmész a zenetáborba? Phil beleegyezett, hogy kifizeti? Valami gyönyörű helyen lesz, Olaszországban, nem? – kérdezte Sarah-Jane.

Zoe és Tina egyszerre kapták fel a fejüket, akár két szurikáta.

– Te elmész a táborba?

Lou igyekezett hanyagul bólintani, miközben ujjával letörölte a pohara oldaláról a párát.

– Több hét Olaszországban? – kérdezte Zoe. – Mr. Romanóval?

Lou a plafont kezdte tanulmányozni.

– Igen és igen. De ez nem egy romantikus vakáció egy szexi olasz férfival, az isten szerelmére. Ez egy zenei tábor harminc gyerekkel!

– És egy szexi olasz férfival… – tette hozzá Tina a tenyere mögül. – Pont erre van szükséged, Lou. Ráadásul a tanévet követően már nem is lesz Edie tanára.

– De a tábor idejére még a tanára lesz. És különben sem erre van „szükségem”. Nekem arra van szükségem, hogy távol legyek Philtől, és nyugodtan elrendezzek… nagyjából mindent.

– A „szexi olasz férfi” részt is hallottad? – kérdezte Zoe.

– Elég legyen, lányok! Igazából nem is olasz, ugye?

– Ó, dehogynem – hajolt előre Tina. – Valódi, Olaszországban született, olaszul beszélő, olasz útlevéllel rendelkező szexi pasi.

– Jó, de ez semmin sem változtat. És mégis, honnan tudod te ezt egyáltalán?

Tina vállat vont.

– Nem tilos személyes kérdéseket feltenni.

A beszélgetés kezdett elszabadulni, Lou pedig attól tartott, hogy ezzel együtt a méltósága is elszáll.

– Egy teljesen elméleti románc olyasvalakivel, aki nem is érdeklődik irántam, messze nem a megfelelő következő lépés az életem rendbetételéhez – mondta olyan hangon, amelytől azt remélte, elég egyértelművé teszi, hogy erről a témáról nem hajlandó tovább beszélni.

– Igazad van – szólt közbe végre Sarah-Jane. – Ám ettől függetlenül lehet, hogy pont ez az út az, amire szükséged van.

– Várom már, hogy elmehessek.

– Csak ügyelj rá, hogy szánj időt magadra is. Én sokkal boldogabb vagyok, amióta rendszeresen futok.

Lou félrenyelte a proseccót.

– Nem hiszem, hogy készen állok arra, hogy ezt tegyem magammal. – Elfintorodott, amikor eszébe jutott az extra puhasága bizonyos testtájakon, amit az elmúlt néhány évben szedett fel magára.

Ám ahogy elképzelte az olaszországi utat, és a békességet, amelyet a nyári nap melege, a művészet és az építészet látványosságai nyújthatnak neki, hirtelen meglátta a lehetőséget.

– De van egy ötletem! – mondta, mit sem törődve Tina és Zoe óvatos pillantásával. – Lesz pár hetem távol az otthonomtól. Ki fogom deríteni, hogy miben vagyok tehetséges.

Tapsra és heves bólogatásra számított, de a barátnői csak bámultak rá. Tina végül együttérzően kinyújtotta felé a kezét.

– Lou…

– Komolyan mondom – húzta el a kezét Lou. – Kell hogy legyen valami, amiben tehetséges vagyok! Mindent ki fogok próbálni, amíg meg nem találom.

A barátnői összenéztek az asztal fölött.

– Legalább jól fogod érezni magad, amíg próbálkozol – mondta Sarah-Jane.

Lou felnevetett: végre elégedett volt egy döntéssel, amit meghozott.

– Majd meglátjátok. Úgy jövök haza, hogy én leszek a legjobb kosárfonó, akit valaha láttatok!

– Nem tudom, hogy Olaszországban mennyire népszerű a kosárfonás.

Lou elvigyorodott.

– Én sem tudom. De alig várom, hogy kiderítsem.

*

Nick odébb tessékelte az anyja kezét, amikor ismét a nyakkendője felé kalandozott. Már az is épp elég rossz volt, hogy a gallérját a rengeteg keményítőszer annyira merevvé tette, mintha csatába indulna. Semmi szüksége nem volt rá, hogy a nyakkendő is fojtogassa, ahogy a középiskolában töltött napjai mindegyikén.

Tudta, hogy muszáj lesz elköltöznie. Alig három hónapja él ismét az anyjával, de minden egyes mosás felszámolta méltóságának egy részét. Nem beszélve arról, hogy ezzel halogatja anyja Olaszországba való visszatérését. Az asszony nemrégiben ment nyugdíjba, és tizenhat év angliai tartózkodás után elfogadta a nagyszülők meghívását, hogy segítsen a családi gazdaságban. Nick remélte, hogy ez részben azért is történt, mert az anyja végre hajlandónak bizonyult ugyanabban az országban élni, ahol az apja is – aki történetesen soha nem hagyta el Milánót.

De ahelyett, hogy az anyja új fejezetet nyitott volna az életében, valamelyest visszafejlődött: a fia koncertjeire járt, és a nyakkendőjét igazgatta, mintha Nick még mindig tizenéves csodagyerek zenész lenne, nem pedig megállapodott zenetanár.

– Ez nem a Royal Albert Hall, anya – morgott Nick. – Menj, keresd meg a helyedet. Össze kell szednem a gyerekeket.

Kinézett a színpad felé, ahol a hegedűegyüttes székei és a kórus lépcsője állt. Egy technikus épp a világítást tesztelte, amibe Nick pechjére pont belenézett, és fájdalmas grimasszal becsukta a szemét. Felsóhajtott, és újra meghúzta a nyakkendőcsomót, miközben várta az elkerekedett, rémült szemeket és a hamis hangok rémisztő vinnyogását, ahogy izguló diákjai próbálnak a helyükre kerülni.

Némelyikük jobban boldogul majd, mint a többiek – ezt maga is jól tudta.

Az idei hegedűsök különösen siralmasak voltak. Próbálta elhessegetni a gondolatot, hogy ő maga is játszani fog, éppúgy, mint vezényelni. Nem szokása már fellépni, de ma este nincs túl sok választása. Ha nem tartja össze a másodhegedűsöket, elvesztik a fejüket, és akkor a diákok, a szülők, a barátok és a stáb mind azzal a hamis macskazenével szembesülnek majd, amit csak egy bizonytalan kilenc–tizenegy évesekből álló banda képes előadni. Lehet, hogy ez egyébként is elkerülhetetlen, de meg kell próbálnia.

Elhessegette saját terhes emlékeit, és átment a zöld szobába, ahová reményei szerint minden szülő eljuttatta már a gyermekét. Persze várható volt, hogy egy-kettőt majd meg kell keresnie.

– Nick!

Megtorpant, amikor a nevét a színpadajtó közeléből hallotta. Ó, ne, most ne. Visszafojtott egy sóhajt, és körbenézett, hogy megnézze, az anyja eltűnt-e már.

– Naomi… – mondta kelletlenül, kevéske lelkesedést csempészve a hangjába.

A lány lassú léptekkel közelebb óvakodott hozzá, majd felszegte a fejét. Nick habozott egy pillanatig, majd elfogadta, hogy meg kell csókolnia az arcát. Már az illata is hányingert keltett benne, a bensejében kavargó bűntudatról már nem is beszélve. De persze nem Naomi tehetett róla, hogy Nick túl sok aggályt hordozott magában ahhoz, hogy egy komoly kapcsolatot létesítsen.

– Nem baj, hogy itt vagyok? Még megvolt a jegyem, szóval azt gondoltam…

– Semmi baj – hazudta Nick, remélve, hogy Naomi olvas a testbeszédéből, és gyorsan eltűnik a közönség soraiban. Az idegességén és a diákjai érzelmi állapotáért érzett felelősségen felül Naomi felbukkanása csak egy újabb gyomrost jelentett, amire most a legkevésbé sem vágyott.

De ez sem Naomi hibája.

– Jól vagy? – Naomi felemelte a kezét, hogy hátrafésülje Nick haját, és végigsimítson a homlokán.

Nick igyekezett nem elhúzódni, de ez nyilván nem sikerült. Naomi lesütötte a szemét, és összeszorította az ajkát: ez állt a legközelebb ahhoz a fintorhoz, amit Naomi valaha is megengedett magának. Édes volt, ragyogó és gyengéd – mintha arra született volna, hogy ő legyen minden gyerek kedvenc óvó nénije. És Nick, miután hat év biztató intimitás után egyik napról a másikra elhagyta őt, még mindig nem volt biztos abban, hogy milyen magyarázatot adhatna a tettére – vagy hogy adhat-e egyáltalán.

– Fel kell készítenem a gyerekeket.

Kinyílt a színpadajtó, és Edie rohant be, hegedűtokjával a kezében. Az ő esetében nem volt meglepő, hogy késve érkezett, de a kislány zaklatott arckifejezése megijesztette Nicket.

Edie mindig is lelkes és érzékeny tanuló volt, de valami megváltozott benne az előző év végén, és Nick megtanulta észrevenni, hogy mikor találja sebezhetőbb hangulatban. Hegedűjátéka egyre megszállottabbá vált, ahogy zaklatott hangulata is egyre szembetűnőbb lett a foglalkozások alkalmával. Végül Nick a tanári pletykák révén értesült a szülei folyamatban lévő válásáról. Edie soha nem beszélt erről, de Nick látta előtörni belőle, valahányszor játszott. Vajon hányszor tett ő is így gyerekként?

Igyekezett biztonságos teret teremteni számára az órákon anélkül, hogy jelezte volna, hogy figyeli őt, és készen áll arra, hogy a segítségére siessen, ha a szükség úgy hozza. Ugyanakkor azt gyanította, hogy Edie erősebb, mint amilyennek hiszi magát. Az anyja viszont…

– Louise! – szólította meg a nőt. Elvégre Edie anyja ragaszkodott hozzá, hogy így szólítsa.

Lou belépett az ajtón, és aggodalmas pillantással nézett a lánya után. Mindig olyannak tűnt, mint aki épp egy hidrogénbombán ül, annyira szélsebes tempóban élte az életét.

Nick tudatosan nem szentelt figyelmet Lounak az évek során, miközben Edie-t tanította. A gyerekekre figyelt, nem a szülőkre – egészen addig a pillanatig, amikor Louise meg nem jelent a terem előtt könnyáztatta arccal és gyűrött ruhában. Nicket azóta aggodalom fogta el, hogy ez talán szakmai távolságtartásuk végét jelentheti.

De ma este Edie a legfontosabb, nem utolsósorban azért, mert két szólódarabot is játszik, és tagja mind a hegedűegyüttesnek, mind a kórusnak. Nick nem állta meg, hogy Louise sötét, hosszú hajáról – amely ritkán volt teljesen rendezett, mégis mindig káprázatosnak tűnt – vagy bő pulóveréről ábrándozzon, akármilyen lazának és… barátságosnak is hatott.

Megpróbált mosolyogni, miközben köszöntötte Edie-t:

– Jól vagy? – Igyekezett könnyed hangot megütni.

De amikor Edie kinyitotta a száját, csak egy apró nyöszörgés jött ki rajta. Nick visszanézett Louise-ra: a nő bocsánatkérően tekintett rá, és feszes kis mosoly jelent meg az ajkán, aztán alig leplezett kíváncsisággal Naomira pillantott. Nicknek izzadni kezdett a tarkója, ahogy elképzelte, hogy Lou milyen véleményt formálhat épp az exéről.

– Az édesapja nem jön el – motyogta Louise, mire Edie egy újabb nyöszörgést követően berohant a zöld szobába.

Nick véletlenül megtaszította Louise-t, amikor mindketten utánaeredtek. Louise hátrált egy lépést, és elsöpörte a haját az arcából egy olyan mozdulattal, amitől Nick képtelen volt másra figyelni, miközben hebegve kért elnézést tőle.

– Később találkozunk, Nick?

Nick visszafordult Naomihoz, és megpróbálta kideríteni, hogy vajon milyen hosszan bámulhatta Louise-t. Összerezzent Naomi kedves tekintete láttán.

– Mennem kell – mondta Nick a helyzethez mérten túlságosan is barátságtalan hangon.

Követte Louise-t a zöld szobába, ahol a fecsegés és a nyugtalanság közepette a félelem szaga terjengett. Mély levegőt vett, nehogy fuldokolni kezdjen.

Edie mereven állt, szorosan fogva a hegedűtokját. A frizurája fényes volt, a fellépőruhája pedig hibátlan, mint mindig, egészen a fodros zoknijáig. Nick odalépett hozzá, és még éppen hallotta Louise akadozó vigasztalását:

– Legközelebb biztosan eljön majd.

– Nem érdekli – felelte Edie. A hangja erőtlen volt, majdhogynem megtört. – Miért foglalkozzak vele?

Edie érzelmei megérintették őt, ahogy mindig is. Ez a legjobb és a legrosszabb része annak, hogy zenetanár. Nyers és érzelmes kommunikációs módszerrel tanított. Nem ragadhatott le a negyedhangoknál és a legatóknál. Kezelnie kellett a gyerekek életének staccato időszakait, a kötött hangokat és a szinkópákat, és alkalmanként azokat a pillanatokat is, amikor egy váratlan sforzando mindent megráz számukra.

De ez itt most nem próba. Ez az alkalom itt Edie kemény munkájának és szenvedélyének a gyümölcse. Nick semminek és senkinek nem fogja megengedni, hogy ezt elvegye tőle.

Lehajolt, hogy elkapja a kislány megtört tekintetét, és halványan elmosolyodott, amikor Edie pillantása olyan válaszokat kért tőle, amelyekkel ő nem rendelkezett.

– Lássunk hozzá a bemelegítéshez, Edie – mondta gyengéden. – Nem a semmiért gyakoroltad ennyit az Allegrót.

Látta, hogy Edie érti a célzását. Tisztában volt vele, hogy az egyik kedvenc darabját játssza. Tudta, hogy milyen érzés, amikor az ujjak végigsuhannak az éles húrokon, és legyőzik a zuhogó tizenhatodokat – és hogy milyen érzés uralni a zenét, amikor az életben semmi másnak nincs értelme.

Egy szempillantásnyi idő erejéig megérintette Edie vállát.

– Az, hogy ő nincs itt, nem rólad szól, és nem is a kemény munkádról, amit a felkészülésbe fektettél. Benne most csalódtál, de tudom, hogy ha akarod, kimehetsz és Händelt büszkévé teheted.

– Ő már háromszáz éve halott – mondta Edie mosollyal az arcán.

– Nincs egészen háromszáz – nevetett Nick. – Amíg nem forgatod meg a sírjában, szerintem minden rendben lesz.

Edie bólintott, és a hegedűtokot erősen szorítva elindult az üres hangszertokok sora felé. Nick felegyenesedett, és észrevette, hogy Louise Edie után bámul, feszült mosollyal az arcán.

– Nem lesz semmi gond – biztosította Nick. – Valószínűleg jobb, ha nem csinálunk nagy ügyet belőle. A stressz természetes dolog.

Louise érzelmektől ködös tekintete Nickre siklott.

– Tudom. A zene nála a megoldás, nem a probléma. – Lou az ajkába harapott, miközben végigmérte a férfit, Nick tarkója pedig újfent felhevült. Nem volt szüksége további bátorításra, hogy Lou ajkára pillantson. Mégis, mi van most vele? Korábban sosem jelentett gondot számára az érzelmi távolságtartás. – Köszönöm – motyogta Lou.

Nick csak legyintett egyet, ennyivel elintézettnek tekintve a köszönetet, de bármit megtett volna, csak hogy ne pásztázzon rajta végig így többé Lou tekintete.

– Akkor hát sok szerencsét – mondta Lou mosollyal az arcán, mire Nick megdermedt. Szemmel látható döbbenetről árulkodhatott az arckifejezése, mert a mosoly egyszeriben eltűnt Lou arcáról. – Mi az, valami baj van?

Nick megrázta a fejét, és egy mosolyt erőltetett arcára.

– Nincs semmi baj.

– A fenébe is! – kiáltotta Lou, a magasba emelve a kezét. Még Nick olasz nagymamáihoz viszonyítva is beszédesnek számítottak a gesztusai. – Nem lett volna szabad ilyenkor a szerencsét emlegetnem, ugye?

– Ez csak egy ostoba babona – felelte Nick. Pechére azonban olyan babona, amit gyerekként alaposan beléneveltek. – De a szar, mint olyan, jól működik – tette hozzá.

– Hogy micsoda?

– Ha jó szerencsét akarsz kívánni, akár azt is mondhatod: merde. Ez franciául van…

– Tudom – mosolygott Lou halványan, a szemébe azonban visszatért az a ravasz csillogás, ami Nicknek eszébe juttatta a magassarkút és a nőnek való beöltözés témáját. – Ez az egyetlen francia szó, amit ismerek. Akkor hát merdét, egy nagy kalappal.

Most búcsút kellene vennie Loutól, hogy visszatérjen a tennivalóihoz, ugyanakkor ez a társalgás legalább arra jó, hogy eltereli a figyelmét a saját idegességéről – legalábbis Nick ezt mondta magának.

– A kifejezés, amit keresel, az in bocca al lupo.

– Ez nekem kínai – vont vállat Lou.

– Valójában olasz – vigyorgott Nick.

– Így mondják olaszul azt, hogy szar?

Nick nevetett. A hegedűk mögöttük felcsendülő megkínzott hangja egyre erősebbé vált, de ő még egy pillanat erejéig elmosolyodott:

– Nem, nagyjából annyit jelent, hogy „a farkas szájába”. Jókívánság, főleg operaénekeseknek szokták címezni, de zenekar esetén is működik.

– Tehát az acsarkodó farkasfalka elé vetitek magatokat?

Ez a leírás találóbb, mint ahogy Lou gondolta volna.

– Fizető farkasok elé, aminek a szülői munkaközösség igencsak örülni fog.

Lou hirtelen egy lépést hátrált, és tréfásan végigmérte Nicket:

– Nézzenek oda, Mr. Romano, nem is tudtam, hogy magának van humorérzéke!

Nick tudta, hogy Lou viccel, mégis rendkívüli melegség kezdett terjedni a nyakától az arcáig. De hirtelen az egyik hegedű különösen hangos nyikorgása megriasztotta. Szabadkozó gesztussal felvonta a szemöldökét.

– Elvégre én tanítom őket. A humorérzék a munkám egyik alapvető feltétele.

– A mi angyali gyerekeinkről beszélsz?

– Azokról, akiket a farkasok elé dobok majd, igen.

– Hát akkor berocca de lupus, vagy akárhogy is volt. Én most csatlakozom a farkasokhoz.

– Crepi – vágta rá Nico, és amikor Lou kérdően felhúzta a szemöldökét, lefordította: – Hadd pusztuljon.

– Ti, zenészek, mind őrültek vagytok.

3.

Lou megtalálta a helyét, és furcsamód könnyűnek érezte magát. Korábban mindig csendben fortyogott Phil miatt, egészen addig, míg biztossá nem vált benne, hogy Edie fel fog figyelni a füléből majdhogynem szemmel láthatóan gomolygó gőzre, de most egyáltalán nem is gondolt Philre. Még akkor sem tért vissza az elárultság és a csalódottság gyomorszorító érzése, amikor döntenie kellett, hogy a három hely közül melyiket foglalja el.

Valójában azonban olyan széles volt a mosolya, mintha egy csokor héliumos léggömbhöz lett volna rögzítve, és ahányszor csak pislogott egyet, csakis gödröcskéket és elbűvölő pírba boruló arcokat látott maga előtt. Fogalma sem volt róla, hogy a harminchét éves anyák egy fordított tinédzserkorszakon mennek keresztül, ha szembetalálják magukat egy jóképű fiatal tanárral. Az élet tele van meglepetésekkel. Lehet, hogy helytelen dolog, de úgy érezte, kijár neki valami kárpótlás a válás utóbbi időben átélt nyomorúságaiért.

Valójában azonban nem fog történni semmi. Tina és Zoe tévedtek. Minden romantikus – és intim – közeledés bármely férfi felé tiltólistán van, amíg lelkileg fel nem dolgozta a válást, tartson ez akármeddig is. És az a csinos, fiatal nő, akivel Mr. Romano élénk társalgásba merült, amikor Lou megérkezett, azt bizonyítja, hogy Lou rajongása egyoldalú, és sosem fog viszonzásra találni, tettekre váltani pedig végképp nem fogják. De vajon így is jogában áll-e a szemét Mr. Romano hátsóján legeltetni az előadás közben?

A keresztneve Nick. Kissé hétköznapi név, de valahogy illik hozzá. Ha hozzávesszük még „Romanót” és azt, hogy képes olaszul hadarni neki, az összkép egy egészen izgalmas szórakozást ígért péntek estére.

A szülőkből, nagyszülőkből és testvérekből álló közönség nyugtalanul mocorgott a szűk ülésekben. Mindenesetre jobb volt ez, mint mindenkit a tornaterembe zsúfolni, noha megvolt az ára az anyagiakat és az erőfeszítést tekintve egyaránt, hogy használhassák a közeli magán középiskola elegáns színháztermét. De legalább tele volt a nézőtér, és Lou úgy sejtette, hogy a szülői munkaközösség elégedett lesz a befolyt összeggel.

Jövőre minden más lesz Edie-nek a középiskolában. Lou mosolya kissé elhalványult, ezért inkább nem merült bele a gondolatba, hogy vajon jól döntöttek-e Edie-vel, amikor határoztak a következő tanév felől, és hogy vajon valaha is biztos lehet-e benne, hogy helyes döntést hoztak-e.

Legalább már formálódik a terve a nyárra, ráadásul ma este nem ő a fontos, hanem Edie.

A fények elhalványultak, a közönség elcsendesedett. Egy halk csörrenés terelte Lou figyelmét a mellette ülő idősebb nőre, aki épp egy kis cukortartót nyitott ki. Lou szemébe nézett, és rámosolygott, majd felé nyújtotta a dobozt.

– Köszönöm – motyogta Lou, és kikotort egy apró, kerek cukorkát. A félhomályban nem tudta elolvasni a feliratot a dobozon, ezért gondolkodás nélkül a szájába tette, és azonnal fuldokolni kezdett.

Mi volt ez? Az asszony mosolyogva bólintott, Lou pedig fintorogva ugyan, de visszamosolygott, miközben azon tűnődött, hogy vajon a nyelve maradandó károsodást szenvedett-e. A cukorkának volt ugyan egy citromos alapíze, de semmi köze nem volt a megszokott citrusos édességekhez. Inkább keserű volt, mint édes, és egy határozott, gyógynövényes íz nyomta el az ismerős jegyeket.

Amíg csak bírta, szopogatta, aztán feladta, és ropogva szétmorzsolta, hogy legalább vége legyen. Az asszony újra felé pillantott, Lou pedig sietve újra ráerőltette a mosolyt az arcára.

A színpadon kigyulladtak a fények, majd az igazgatónő lépett elő, köszönetet mondott mindenkinek a részvételért, és áradozott a gyerekek kemény munkájáról és eredményeiről. Amikor bemutatta Mr. Romanót, a férfi feszes mosollyal lépett színpadra.

Lou engedélyezett magának egy pillanatot, hogy elgyönyörködjön a széles vállakban és a karcsú testben, amit a fekete öltöny különösen előnyösen emelt ki. Azonban a szeme sarkából észrevette a mellette ülő asszonyt, és összerezzent, amikor rádöbbent, hogy továbbra is rámosolyog. Lou viszonozta a mosolyt, majd belesüppedt a székébe. Lebukott: a gusztustalan édességet kínáló nagymama rajtakapta, ahogy a tanárt bámulja. De legalább hamar elérkezett az est mélypontja.

A kórus kezdett felsorakozni a színpadon, minden gyerek esetlenül és a maga módján. Edie a hátsó sorban foglalt helyet, sugárzó mosollyal. Mindig boldogan érkezett haza a próbákról a kórusnapokon, és tele volt lelkesedéssel a mai rövid műsor miatt is. Lou örült neki, hogy a nyári zenetáborban kötelező a kóruséneklés. Edie imádott hegedülni, de a kórusban bontakozott ki igazán.

A gyerekek lökdösődtek, mocorogtak, míg Mr. Romano egyetlen mozdulattal el nem csitította őket. Intett a zongorakísérőnek, majd egy határozott lendülettel életre keltette a kórust. Lou szeme Edie-n maradt, nem engedte, hogy elkalandozzon Mr. Romanóra, de ahogy a dal a tetőponthoz közeledett, mégis ő vonta magára a figyelmét. Karjával crescendókat épített, míg vállával tompította a dinamikát. Lehajolt a gyerekekhez, és figyelmének intenzitásával sikerült magával ragadnia őket.

A következő darab egy popdal volt, édes dallammal, finom lüktetéssel a ritmusban. Ahogy Mr. Romano a vállmozgatásával lágy énekhangokat csalt elő a gyerekekből, a diákok arcán hirtelen eláradó mosoly azonnal magasabb szintre emelte az előadást. Amikor intett egy hatodikos lánynak, hogy énekelje a szólóját, Lou látta, hogy a férfi maga is tátogja a szavakat.

Lou zavartan pillantott körbe, de úgy tűnt, senki más nem pirult el – még a mosolygó nagymama sem, pedig ő olyannak festett, mint aki igazán képes értékelni egy jóképű férfit a furcsa cukorkái mellé. Vajon csak Lou vette észre, hogy Nick mennyire… vonzóan vezényel?

Megrázta a fejét, és inkább Edie-t figyelte, akinek csillogott a szeme, és szívből énekelt. Ha valaki tizenegy évvel ezelőtt azt mondja Lounak, hogy ilyen érzelmek fogják majd el, miközben a lányát nézi, nem hiszi el. Edie érzékeny, szeretetteljes és jó humorú – mindez pedig csak úgy sugárzott róla, valahányszor olyan zenét adott elő, amit szívből szeretett. Lou szívét hálával vegyes csodálat szorította el.

A gyerekek egyre magabiztosabbak lettek, ahogy a dal kibontakozott. Mr. Romano visszafogta őket, intett a kezével, ha sietőssé vált a tempójuk, ujjaival jelezte, ha könnyedebb hangszínt kér. Majd hirtelen újra felpörgette őket, karjait úgy mozgatva, mintha a tenyerében egyfajta szupererő folytán hatalmat gyakorolhatna a hangok felett.

A kórus kitartotta az utolsó hangot, és egyszeriben minden tekintet Mr. Romanóra szegeződött. Ő egy határozott mozdulattal jelezte a lezárást. Ökle élesen megrándult, majd előrehajolt a diákjai felé, hogy együtt élvezzék a diadalt. Haja összekuszálódott a sok mozgás közepette, mellkasa súlyos lélegzetvételektől zihált.

Lou most már értette, miért rajong Edie a zeneórákért. Mr. Romano életre keltette a zenét. Lou pedig azt kívánta, bárcsak lenne benne is zenei tehetség – de rég belenyugodott már, hogy számára a zene okán érzett öröm jóval erősebb, mint a muzikalitása.

A közönség úgy tapsolt és ujjongott, ahogy csak a büszke szülők képesek, és Mr. Romano hirtelen ismét önmaga lett: zavartan félrehúzódott, miközben a gyerekekre mutatott, és maga is tapsolt a feje fölött.

Edie a többi gyerekkel együtt lement a színpadról, fejét büszkén felszegve, de Mr. Romano ott maradt összekulcsolt kézzel, széles terpeszben.

Az igazgatónő újra a mikrofonhoz lépett, és megvárta, míg elül a taps.

– A kórusunk egyszerűen csodálatos, és öröm hallgatni őket – mondta, mire ismét tapsvihar tört ki. – Most pedig következzen néhány diák, akik olyan darabokat adnak elő, amelyeket az egyéni zeneóráik keretei közt tökéletesítettek. Nagy öröm számunkra, hogy iskolánkban lehetőség van zongora- és hegedűtanulásra, és hallhatjuk diákjainkat, akár fél éve tanulnak, akár hat éve. Első fellépőnk hatodikos zenerajongónk, Edie Saunders.

Lou a táskájához kapott, és remegő kézzel kezdett a telefonja után kutatni. Persze hogy Edie az első. A készülék kicsúszott a kezéből, miközben Edie a színpadra lépett, szórványos taps kíséretében. Lou keze remegni kezdett a gondolattól, hogy elküldje Philnek a felvételt, de muszáj megtennie. Edie szerette volna, hogy az apja is lássa, és Lounak ugyancsak szüksége volt arra, hogy passzív-agresszív módon emlékeztesse rá Philt, hogy mennyire cserben hagyta a lányukat.

Mr. Romano segített Edie-nek elrendezni a kottát az állványon, rámosolygott, majd leült a zongorához. Lou vadul pötyögött a képernyőn, de abbahagyta, amikor a nagymama határozottan a karjára tette a kezét. Lou rápillantott.

A nagymama intett, hogy adja oda neki a telefont.

– Majd én felveszem. Maga csak nézze.

Lou döbbenten meredt rá, valami hátsó szándékot gyanítva. De az asszony gondoskodó mosolya és a szemében megcsillanó bajtársiasság ellenállhatatlannak bizonyult. Lou megnyitotta a kameraalkalmazást, és átnyújtotta a készüléket.

– Köszönöm – suttogta. Amint a színpad felé fordította a tekintetét, elárasztották az érzelmek.

Az első magas hang betöltötte a színháztermet, és Lou kis híján elolvadt. Ezt a darabot legalább ezerszer hallotta már. Tudta, hogy milyen sebességgel kell Edie-nek végighúznia a vonót a húron, hogy pontosan azt a hangminőséget hozza létre, amit most hall. A hangok többet jelentettek puszta zenénél. Edie szenvedélye és teljesítménye áradt belőlük. Phil nincs itt, hogy átélje ezt, de a Lou szemébe szökő könnyek nem Phil hiánya miatt jelentek meg. Hanem azért a csodálatos ajándékért, hogy itt ülhet a nézőtéren, és hallgathatja ezt.

Egyetlen hibát sem hallott. Nem figyelt oda Mr. Romano zongorakíséretére sem, nemhogy összehasonlítsa a gyakorlásnál használt recsegő felvétellel. Most nem anyaüzemmódban volt, nem segített Edie-nek követni Mr. Romano utasításait. Egyszerűen csak megélte a pillanatot. Az idő megállni látszott a darab idejére, és Lou úgy érezte, hogy soha nem állt még ilyen közel Edie-hez, annak ellenére, hogy emberek sorai választották el őket.

Az utolsó néhány ütemre összeszedte magát annyira, hogy értékelni tudja Edie két trillájának mesteri kivitelezését és a darab zárásaként alkalmazott finom rallentandót. A lánya tehetséges. De ami még ennél is fontosabb: ihletett. És ezzel Lout is inspirálta.

A közönség tapsolt, Lou pedig szemét törölgetve fordult a mellette ülő asszonyhoz. De az asszony helyett a saját telefonja kameráját látta maga előtt. Megvillantott egy erőtlen mosolyt, majd a nő végre leállította a felvételt.

Lou, amikor visszakapta, a mellkasához szorította a telefont. Hirtelen jött örömében ültében átkarolta az asszonyt a karfa fölött, és legalább háromszor hadarta el azt, hogy köszönöm. A válaszul kapott kézszorítás erős és őszinte volt.

– Részemről az öröm – mondta az asszony elnéző mosollyal.

– Nem – tiltakozott Lou még mindig a telefonját szorongatva. – Maga nem érti, mennyit jelentett ez nekem. Hogy hallhattam őt…

Az asszony kedvesen megsimogatta a karját, miközben Lou visszahelyezkedett a székébe.

– Értem én, kicsikém – mondta. Lou mosolya szélesebbé vált a kedves becézés hallatán, ami furcsán hangzott Londonban ettől az idegentől, a maga bizarr cukorkáival és a mindentudó mosolyával. – Tényleg értem – biztosította, aztán Edie-re mutatott. – Ő a maga lánya. – Majd jobb kéz felé mutatott, Mr. Romanóra. – Ő pedig az én fiam.

Lou mosolya elhalványult, ahogy elért a tudatáig a váratlan fordulat. Nem tudott mit mondani, miközben az idősebb asszonyt figyelte, akinek ugyanúgy göndörödött a haja, mint a fiának, és ugyanolyan gödröcskék voltak az arcán, csak világosabbak.

Aztán eszébe jutott, hogy teljes lelki nyugalommal bámulta Mr. Romanót a kóruselőadás közben. Ha az asszony akkor nem vette volna ezt észre, most biztosan rájön, hogy valami nem stimmel, tekintve hogy Lou fülig elpirult.

– Óóó… – sóhajtotta, hogy leplezze ideges köhécselését.

– Húsz évvel ezelőtt én is a maga cipőjében jártam – mondta elgondolkodva a nő. – Csak én Milánóban ültem, és a hajam sosem nézett ki olyan szépen, mint az öné… – simította végig göndör, ősz bobfrizuráját.