Cristina Campos

Történetek
férjes nőkről

részlet

Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Cristina Campos: Historias de mujeres casadas

© Editorial Planeta, S. A., 2022

© Cristina Campos, 2022

Hungarian translation © Mester Yvonne, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 425 1

ISSN 2939 5623

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Divinyi Anna

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Meztelen vagyok. A szeretőm mellkasán pihentetem a fejem. Annak a férfinak a mellkasán, akit szeretek. Lábam az övébe fonom, s ő biztonságot árasztó, erős kezével a hajamat simogatja.

Ma ő volt az, aki szépen, lassan kényeztetett engem. Máskor én teszem vele ugyanezt. De szinte mindig mindkettőnknek jó.

Sűrű csend borul ránk. Sűrű, mély csend. Mindketten tudjuk, hogy ennek a történetnek vége. Ez a tiltott szerelem, amelyet egy éve űzünk, a végéhez közeleg. Felfokozott év volt. Élettel teli. Szexszel teli. Szerelemmel teli. Gyengédséggel teli. S mindenekfelett egyfajta tudatlan állapotban voltunk. Háromszázhatvanöt nap hosszú idő. Túl sok napon át szerettük egymást titokban.

Folytathatnánk így, ahogy most vagyunk. Hogy én megcsalom a férjem, Pablo pedig a feleségét. Ő ezt szeretné. Pablo képes rá, hogy két nőt szeressen egyszerre, de én nem. Én nem vagyok képes egyszerre két férfit szeretni. Talán, mert sosem tudtam különválasztani a szexet a szerelemtől, a szexet az érzelmektől.

– Miért szenvedsz ennyire, Gabriela? Csak azért, mert nem élhetsz velem? – Pablo vár néhány másodpercet, mielőtt folytatná. – Biztos, hogy fel akarod dúlni a családodat miattam? Azt akarod, hogy én is feldúljam a sajátomat?

Csöndben hallgatom, mert nem igazán tudom, mit is akarok.

– Te szereted a férjed. Én jól megvagyok a feleségemmel.

Tudom, azért nem mondja azt, hogy „szeretem a feleségemet”, nehogy megbántson. Tudom. Valahányszor a feleségéről beszél, elhal a lelkem egy darabkája. Azt hiszem, Pablo nem érzi, milyen drámai hatással bír minden egyes szava az életemre.

– Azt akarod, hogy havi két héten át ne láthasd a fiad? Hogy két hetet töltsön az apjával, és két hetet énvelem? És hogy te neveld az én lányaimat? Tényleg ezt akarod?

Nem válaszolok a kérdéseire. Pablo tudja, mennyire fáj nekem az egész, és csak simogatja a hajam.

– Gabi, ráadásul, ha megteszem, amit kérsz tőlem, akkor is csak az leszek, aki már így is vagyok neked.

Elismétlem magamban a mondatát: „Akkor is csak az leszek, aki már így is vagyok neked”.

– Egy éven belül nem kívánsz már engem, és semmi sem lesz a régi.

Hallom, amit mond, de én elképzelhetetlennek tartom, hogy valaha is lelohadjon az őiránta – Pablo, a szeretőm iránt – érzett vágyam. Mert olyan nagyon kívánom őt… Olyan nagyon… Negyvenöt évesen nem értem, hogyan is tölthetnek el efféle intenzív érzések. Magam sem értem a vágyam erejét; mert nem emlékszem, hogy valaha is éreztem volna hasonlót. Vagy talán mégis. Talán a férjem iránt is hasonlóképp éreztem, csak már nagyon régen. Túl régen. Nem is emlékszem, vajon tizenkilenc vagy húsz éve vagyunk-e házasok, mert az életem egy olyan férfihoz kötődik, akit a társamként, a fiam apjaként, a barátomként, a legjobb barátomként szeretek. Egy olyan férfihoz, akit mélységesen szeretek, de akibe nem vagyok szerelmes. Akit már nem kívánok.

Néha, magányomban, erre a mély érzelemre gondolok, amelyre újból rátaláltam, és nem találok jobb szót rá az újjászületésnél. Talán feléledés. Vagy feltámadás.

Olykor, ha egyedül vagyok, halkan ismételgetem a rövid szót: V-Á-GY.

Mert a vágy véget vetett a nyugodt életemnek. A kellemes, békés életemnek a férjem mellett. A vágy megtörte az érzelmi stabilitásomat. A vágy elárult engem. Gyakran elgondolkodom, vajon miért. Miért is tettem meg? És nagyon egyszerű választ adok önmagamnak: kalandvágyból. Igen, úrrá lett rajtam a kalandvágy. Húsz év házasság után. Mialatt minden csupa derű és stabilitás volt.

Szórakoztató játéknak indult az egész; átadtam a testem, és meggyőztem magam, hogy csakis a testem adom át. De nem kellett több egy hónapnál, a lelkem is beleadtam.

– Gabi, tényleg fel akarod bontani miattam a házasságod? – kérdezi újból.

Mindig késlekedem kicsit a válasszal, ha egyenes kérdéseket szegez nekem.

– Nem tudom. Nem tudom, mit feleljek neked. Mindenesetre nem bírok tovább így élni. Nem bírok. Én nem ilyen vagyok. Pedig az első naptól fogva próbálkozom, amióta csak beléptem ebbe a padlásszobába. Néha… – várok néhány másodpercet, mielőtt folytatnám –; néha arra gondolok, hogy sosem lett volna szabad belépnem ide.

Tudom, hogy Pablót bántják a szavaim. Mert annak ellenére, hogy a szeretője vagyok, és nem a felesége, Pablo szeret engem.

A küszöbre pillantok, és felidézem az első napot, amikor átléptem. Amikor beléptem a dolgozószobájába. A bagolyvárába. Ahol mindennap ír. A könyvekkel és jazzlemezekkel teli padlásszobába. Ahol meghúzzuk magunkat. Ahol titokban szeretjük egymást. Ahol én megcsalom a férjemet, ő meg a feleségét.

Leállíthattam volna a dolgot, de nem akartam. Én okoztam az érzelmi szökőárat, amely feldúlja az életem.

– Nézz rám, Pablo – kérem tőle.

Vékony nő vagyok. Minden nő ilyen volt a családomban. És most is ilyen. De három kilót fogytam, amióta őt megismertem. A legtöbb nő számára ez jelentéktelen változás, az én testemnek azonban sok.

– Gyönyörű vagy – feleli őszintén.

Merthogy ő mindig gyönyörűnek lát.

Csütörtökönként, a hét azon napján, amelyet együtt töltünk, mindig imádott nőnek érzem magam. Olyannak, akiért rajonganak. Engem jobban imád, mint a feleségét. Sokkal jobban. Szereti a feleségét. Nagyon is szereti őt. Úgy érzem, őszinte, amikor ezt mondja. Nem kellene annak lennie, de hiszek neki, mert értem a szavait. Én is hasonló szeretetet érzek a férjem iránt. Akivel húsz éve együtt taposom az élet göröngyös útját.

– Gyönyörű vagy – ismétli.

Hálásan mosolygok, és felé fordítom a tekintetemet. Szemügyre veszem: cserzett bőrén már megmutatkoznak az idő nyomai. Introvertált személyisége ellenére érdekes, karizmatikus férfi. Pablo félénk; olyan félénk, akár a férjem. Szeretem a félénk férfiakat. Apám is az volt. Olykor igyekszem elhatárolódni az érzésektől, amelyek elködösítik az életemet, és gondolatban mindkettejüket egyszerre figyelem: a férjemet és a szeretőmet. Hasonlítanak egymásra – a férjem és a szeretőm hasonlít egymásra. Inkább a jellemüket, semmint a külsejüket illetően. Néha azonosnak érzem őket. Csakhogy az egyiküket kívánom, a másikukat pedig nem.

Pablo arcára csúsztatom a kezem. Megsimogatom a szakállát, amely egyre erősebben őszül; nem szereti borotválni, és folyton játszadozom vele, ha szeretkezünk. Ötvenöt éves, és néha – bár tíz évvel fiatalabb vagyok nála – elbizonytalanodom, és arra gondolok, hogy akár egy harmincassal is együtt lehetne. Egy nálam fiatalabb nővel, akinek még bársonyos a bőre és feszes a melle. Egy nálam szabadabb nővel.

Érett nő vagyok, aki elfogadta a testén az idő múlását. Igaz, néha szomorúan nézem, hogy kis melleim némiképp megereszkedtek. Látom az apró ráncokat is a szemem körül.

Szerintem Pablo egy nálam fiatalabb nővel is lehetne, mert Pablo – amellett, hogy elbűvölő fickó – híres író. Nagyon híres. És itt lép a képbe a hatalom erotikája. Bejárja a világot a regényeivel, és a média képviselői versengenek egymással, hogy interjút készíthessenek vele. Már nem könyvesboltokban tartják a bemutatóit; néhány éve a kiadója úgy döntött, hogy a Círculo de Bellas Artesben és a barcelonai Centre de Cultura Contemporàniában rendezik meg. Amikor a Madridi Könyvfesztiválon dedikál, kordonokat állítanak fel, hogy olvasótábora ne árassza el a Retiro Park sétányát. És bizony igaz, hogy néhány huszonéves – és sok harmincas – nő nyomul rá, különösen a regényei megjelenése utáni napokban. Hát persze hogy létezik a hatalom erotikája. A hírnév erotikája. És ő tudja ezt. Okos fickó. Nagyon okos. Pablót azonban jobban érdekli az elme, mint a test, és tudom, hogy szerelmes az elmémbe. Kiegészíti őt. Stimulálja. Gálánsan bánik velem, amikor elolvasom a kéziratait, szavakat, mellékneveket, határozókat és vesszőket változtatok benne. Teljes jeleneteket kihúzok, vagy összemosom a karaktereket. Miután beleírok a munkájába, rendre szájon csókol, és köszönetet mond. Pablo mindig megadja nekem azt a biztonságot, amit én még az ölelések közepette, meztelenül, a mellkasán fekve sem érzek.

„Egész életemben veled akarok lenni, Gabi. Az egész hátralévő életünkben.”

Ezeket a szavakat súgta néhány hónappal ezelőtt, miközben belém hatolt. Mire azt feleltem, hogy én többre vágyom; én minden éjjel mellette szeretnék aludni.

De erre már nem válaszolt.

Elréved a tekintetem a padlásszobában.

– Pablo, otthon érzik, hogy valami nincs rendben körülöttem – mondom neki. – Nem tudom, meddig bírom még… – teszem hozzá, és elcsuklik a hangom, mert nehezemre esik kiejteni a főnevet, amelynek taszít a dallama, majd mégis folytatom – …ezt a hazugságot.

A tekintetét fürkészem. Olyan választ várok, amiről tudom, hogy úgysem kapom meg, hiszen már megbeszéltük. Mindig is őszinte volt velem. Mindig. És amíg a válaszra várok, amelyet úgysem kapok meg, könnybe lábad a szemem.

Tudom, hogy a könnyeim lefegyverzik. Mindig lefegyverzik a könnyeim, mert Pablo szeret engem. Imád. És nem bírja nézni, ha szenvedek.

– Gabi, hagyd abba – kérlel, enyhén tekintélyt parancsoló hangon. Nyersen megcsókolja az ajkam. – Hagyd abba, Gabi, hagyd abba! Kérlek!

Átölel, mert nem bírja, ha sírok. Nem bírja elviselni.

– Annyit gondolkodtam már rajta… – mondom szelíden. – Nem tudom, vajon mi, nők, kettős életre vagyunk-e kitalálva.

Ő nem válaszol, s én folytatom:

– Olyan nyugodtnak látlak… Némely napokon a feleségeddel vagy, más napokon pedig velem. Én erre nem vagyok képes. Nekem ez nem megy. Csütörtökönként veled vagyok, a hét többi részét pedig a férjemmel töltöm. Nem megy. Egy éve próbálkozom vele. De nincs meg bennem ez a képesség. Már nincs. Talán vannak olyan nők, akik képesek rá, bár én még egy ilyet sem ismertem… Szerintem ez afféle férfias dolog.

Felülök az ágyon, és felveszem a padlóról a fekete csipkebugyimat. Amilyet csak a kedvéért vásárolok. Felhúzom. Egy órán belül mindkettőnknek a családunkkal kell majd vacsoráznunk.

– Meddig? – kérdezem tőle, s közben ismét ránézek. – Meddig, Pablo?

Pablo nem felel.

Egy könnycsepp gördül le az arcomon.

Pablo magához húz. Lecsókolja a könnycseppet, s közben lassan a hajamba túr.

– Várj, Gabi. Nem akarom, hogy így menj el.

Most a halántékomra teszi a kezét. Az arcomat simogatja. Ujjait a számra csúsztatja, és az ajkamat simogatja. Az ajkamon a bőrt. Finoman megcsókol.

– Meddig várjak, Pablo? Válaszolj, kérlek.

És Pablo azt feleli, amit már korábban is válaszolt:

– Ameddig csak akarsz.

Ismét megcsókol, lágyan. A nyelvemet keresi. Kissé eltávolodom tőle. Rám néz. Az ajkamhoz közeledik. Elhúzom a számat. De a vágy visszatér. Mert a vágy mindig elárulja a testemet. Az eszemet. Nem egészen húsz perc telt el azóta, hogy szeretkeztünk. Belém élvezett, még érzem magamban a spermáját, mégis úrrá lesz rajtam a vágy. És Pablo tudja ezt. És lassan újból játszadozni kezd a nyelvemmel.

– Pablo, hagyd abba – suttogom, pedig nem akarom, hogy tényleg így tegyen.

De Pablo engedelmeskedik. Pár centire eltávolodik a szememtől. Elveszünk egymás tekintetében, és Pablo megérzi a vágyamat. Ismét közeledik felém. Az ajkamhoz. Én pedig lehunyom a szememet, és elengedem magam. Csináljon velem, amit csak akar…

Megsimogatja vékony lapockacsontomat, a vállamat, aztán keze lassan leereszkedik a mellemre. Ott megpihen. Ujjbegyeivel köröket rajzol a két mellem közé, majd lassan összezárja őket, és a mellbimbóim felé közelít. Eljátszadozik az egyikkel. Aztán a másikkal. Lehunyva tartom a szemem; tudom, hogy figyeli, amint megmerevednek a mellbimbóim. Tudom, hogy a szeretője szépségében gyönyörködik. Ezekkel a szavakkal jellemzett az egyik írásában. Times New Roman betűtípussal, dőlt betűvel. Különálló mondatok álltak ott, egyik a másik után. Csak önálló szavak sorakoztak egymás után. Alakításra váró gondolatok, amelyeket velem együtt óhajtott olvasgatni. A legutóbbiakat az agyamba véstem. Olyan szavakat, amelyeket előbb-utóbb kiadásra szán: „Imádom a meztelen szeretőmet bámulni. Nézni, amint a kezem alatt remeg a teste. Amint vergődik. Nézni, amint széttárja a lábát, és arra kér, hogy hatoljak belé”.

Pablo most a mellbimbóimhoz közelít az ajkával. Finoman megnyalja az egyiket, majd a másikat. Elszórakozik velük. Megcsipkedi őket. A testem lassan ívbe hajlik. Utat enged neki. Érzem, amint keze végigsiklik a sziluettemen. A hasamon. A köldökömön. A combomon. Megsimogatja a lábam, az ágyékom. Megborzongok, mert tudom, hogy ez már az előjáték. Nedves vagyok. Érzem, amint lassan méz szivárog belőlem. Pablo már tudja, már érzi, milyen izgatott vagyok. Azt akarja, hogy megkérjem, tegye meg; várakozik. Arra vár, hogy egy finom kis mozdulattal résnyire nyissam a lábam, és utat engedjek neki. Megteszem, amit vár. Széttárom a lábamat, és akkor a bugyimba csúsztatja a kezét, megsimogatja a szeméremdombomat, majd ujjaival belém hatol. Egészen lassan kúsznak belém az ujjai, lassan mozgatja őket, ki és be. Pablo mindig nagylelkű a szexben. Szereti látni, hogy érzem őt. Először mindig én megyek el, csak azután következik ő. Ráérősen játszadozik a kezével, s közben figyeli, amint felizgulok. Ujjai újra és újra belém hatolnak, majd elhagyják a testem. Érzem, amint fokozatosan szétárad testemben az élvezet. És tovább játszik; várja, hogy még egy kicsit jobban széttárjam a lábamat. És én szét is tárom. Engedem, hogy testem azon apró kis darabját simogassa, a gyújtópontot. Ahol minden gyönyör koncentrálódik. Mutatóujjával finoman megnyomja, én pedig tompán felnyögök. Most egy kicsit már erősebben nyomja, s köröz rajta az ujjával. Hiába van csukva a szemem, tudom, hogy figyel. Érzem, hogy gyorsabban ver a szívem. Még egy percig játszik velem. Vagy talán két-három percig is. Ha az ember szeret, elveszíti az időérzékét. Nyugtázza engedelmes sóhajaimat. Érzem, hogy már egészen közel járok a csúcshoz, és akkor erőteljesen megsimogatja világom ama kis darabkáját, amely sóvárogva várja a felszabadítást.

– Nézz rám, Gabi.

Ismerem a játékait.

– Folytasd, Pablo. Kérlek – suttogom anélkül, hogy kinyitnám a szemem.

– Nézz rám, Gabi – utasít halkan.

– Fejezd már be, kérlek – könyörgöm halkan.

– Nyisd ki a szemed, Gabriela. Nyisd ki.

Parancsoló hangon mondja, és a teljes nevemen szólít, amit csak szeretkezés közben tesz, vagy, ha még többet kérek tőle. Máskülönben Gabinak hív, úgy, ahogy az életben járok-kelek, és ahogy mindazok szólítanak, akik kedvelnek.

Pablo mindig megnyeri a csatákat. Mert irányítja a testem. A szexusom. A vágyam. De nem óhajtom elhagyni ezt az édes bizonytalanságot, amitől megfeledkezem a világról. Pablo, miután látja, hogy nem engedelmeskedem neki, lefogja a kezem, és megtagadja tőlem azt, amire vágyom.

Most már csak egy választásom maradt: hogy engedelmeskedjem neki. Izgatottan, másodpercekre a robbanástól, kinyitom a szemem, és ő a szemembe mélyeszti a tekintetét. Keze elhagyja a szeméremtestem, s most a hajamba túr. A halántékomat simogatja. Tudja, hogy abban a pillanatban, a gyönyörnek azon a fokán bármit kérhet tőlem, amit csak akar, és én meg is tenném. Mert már rég átadtam magam neki.

Megcsókol és a nyelvemmel játszik; különféle érzésekkel árasztja el a testem, s várja, hogy szellemem lassan elröpítsen arra a helyre, ahová vágyom. De tudja, hogy egyedül nem megy, és szükségem van rá, hogy még egy kicsit simogasson. Csak még egy kicsit. És akkor egyfajta határon táncolok, ahol az élvezet egybemosódik a sóvárgással. El akarok menni, de Pablo tovább játszik, tovább várakoztat. Megnyalja a mellbimbóimat, megcsipkedi őket, én meg csak sóhajtozom az édes várakozásban.

– Hadd menjek már el. Kérlek – esengek.

Türelmetlenül felé fordulok, oldalvást mellé kerülök, és összefonom a lábamat az övével. A bugyim súrolja a bőrét, és a nemi szerve felé csúsztatom a kezem, hiszen én is jól ismerem az ő testét. Ismerem a szeretőm testét. Pablo testét. Nagyon is jól ismerem. Érzem a merevedését, és simogatom. Néhány másodpercig hagyja, hogy csináljam, de aztán finoman megfogja a kezem, és eltolja.

– Csak te, Gabi. De várj. Ne siess – mondja egészen halkan.

Sóhajtok, mert nem bírom tovább. Ő tudja ezt, s keze lassan ismét lefelé kúszik a testemen. Átfut a mellemen, a hasamon, az ágyékomon, a szeméremdombomon. A bugyimba nyúl, és ismét ott a keze. Felsóhajtok, s ő az ujjaival belém hatol, miközben megnyomja azt a pontot, ahol minden élvezet összpontosul. Akaratlanul is mélyen felnyögök. Újból felsóhajtok. Már egészen közel vagyok, és Pablo tudja ezt. Megnyomja az ujjaival. Felnyögök. És egy másodperccel azelőtt, hogy robbannék, megtorpan.

– Pablo – könyörgök neki, és kinyitom a szemem.

De nem folytatja. A bugyimon keresztül simogatja a szeméremdombom.

– Pablo, kérlek – könyörgök neki, mert a testem nem bírja tovább. Úgy érzem, nem bírja tovább.

– Olyan szép vagy, Gabi… – Félresimítja a hajam, hogy feltárja az egész arcom. – Olyan szép… Nem akarlak elveszíteni.

Megindítanak a szavai, mert tudom, hogy őszinték. Hallgatom őt, és sokkal jobban szeretem, mint gondolná. A testem szabadulásért eseng. Fájdalommal és szorongással vegyes gyönyörűség árad szét bennem. És arra gondolok – bár nem mondom ki, csak gondolatban beszélek hozzá –: „Ma nem megy, Pablo. Ma nem bírok játszani. Vigyél már fel a csúcsra. Simogass, kérlek, és röpíts el”. Mert összetört a lelkem. Mert akaratom ellenére nem láthatom többé. Nem kívánhatom többé. Véget kell vetnem ennek a kettős életnek, amivel nem tudok megbirkózni.

– Folytasd – könyörgök, és a szájához közelítek.

Megcsókol, miközben visszacsúsztatja kezét a bugyimba, és csak a szeméremszőrzetemet simogatja. Én pedig csukott szemmel megfogom a kezét, és ismét bekísérem a mélységeimbe. Lassan mozgatja a kezét, ki és be, adagolja az élvezetet.

– Visszajössz? – kérdi gyengéden.

Majd váratlanul – de nem az édes kínzás miatt, amivel az élvezet megtagadása jár; nem, nem azért, hanem a szorongás miatt, a félelem miatt, hogy nem jövök vissza; attól való félelmemben, hogy soha többé nem láthatom őt, mert nem vagyok képes tovább hűtlen nőként élni; a döntésem miatt, amit csakis én akarok, és amit Pablo nem ért, csakis ezért – sírva fakadok.

Szégyenkezve nyitom ki a szemem, úgy érzem magam, mint egy kislány, és látom, hogy Pablót zavarba ejtik a könnyeim. És megölelem. Szorosan ölelem, mert nem akarom azt mondani neki, hogy nem jövök vissza. Remegek; a befejezetlen gyönyör és lelkem fájdalma közepette borzongok.

– Gabi, bocsáss meg. Ne sírj, kérlek. Nem ezt akartam… Jövök már – mondja halkan, ijedten és őszintén.

Kezét szemérmem azon apró része felé csúsztatja, ahol az élvezet összpontosul, s amely csak őrá vár. Ami őt illeti meg. Nyomja az ujjával, erős mozdulatokkal köröket rajzol rá. És a férfit ölelve, akit olyannyira kívánok, könnyekben úszva, testem másodpercek leforgása alatt felszabadul végre. A tíz másodpercnyi, örökkévaló élvezetben felrobbanok és felszabadulok, miközben Pablo átkarolja a derekam, és meggyőző erővel a fülembe súgja: „Szeretlek”.

✻

Mély levegőt veszek a lakásom ajtaja előtt. Belenéztem a liftben a tükörbe, és szinte nem is látszik, hogy sírtam. Törékenynek, levertnek, kimerültnek érzem magam. Bedugom a kulcsot a zárba. Elfordítom. Belépek.

Már hallom is, amint a fiam a fürdőkádban játszik; playmobil csónakjával csapkodja a vizet, közben motorcsónakhangot imitál. Leveszem a kabátomat. A bejárati ajtó melletti fogasra akasztom. Felsóhajtok. Végigsétálok az előszobán.

Szeretnék nem ott lenni azokban a pillanatokban, mert az egész életem rám nehezedik. A férjemet és a fiamat is tehernek érzem. Vagy talán mégis. Mégiscsak ott szeretnék lenni, a lakásomban, de egyedül. Meztelenül bebújni az ágyba, a paplan alá, a mellemhez húzni és átölelni a térdem. Be akarok gubózni, összegömbölyödve. Egymagam.

A fiam meghallja a lépteimet.

– Mama? – a behajtott fürdőszobaajtó túloldaláról hallom önfeledt, boldog hangját. – Megjött a mama!

Kezem az ajtóra támasztom. Betolom.

Germán, a férjem, a fürdőkád szélén ül, felgyűrt ingujjal, elegáns nadrágban, és a gyerekkel játszik.

– Mama!

Mindig boldogan néz rám. Mi ez a végtelen szeretet, amit a gyerekek az anyjuk iránt éreznek? Olyan megindító… Öt órácskára elmegyek, és amikor visszatérek, ez az óriásbébi, aki alig három éve bújt ki a méhemből, rám mosolyog, és olyan túláradó boldogsággal néz rám, mintha hónapok óta nem látott volna.

– Fürdesz velem?

Gyakran csináljuk ezt; beszállunk a fürdőkádba, a férjem pedig leül a kád szélére, s amíg én besamponozom a fiunk haját, a férjem gyengéden dörzsöli a hátam a szivaccsal. Bár egy ideje már nem került rá sor.

– Ma nem, bogaram.

A fiam könyörgő tekintettel néz rám.

– Na, mama… Kérlek…!

És nem mondhatok nemet, mert tartozom neki. Még őtőle is eltávolodtam.

– Na jó, rendben. Levetkőzöm, és jövök.

Elnézem életem két férfi szereplőjét, akik folytonosan igénylik a társaságomat. Germán is némán arra kér, hogy vetkőzzek le és lépjek be a fürdőkádba.

– Jól vagy? – kérdi.

Szomorúság párolog belőlem. Hónapok óta szomorúságot párologtatok. Húsz év házasság és együttélés; hogy nem vette észre…? Tudja, hogy egy ideje nem vagyok rendben, hiába állítom az ellenkezőjét. Tudja, hogy valami nincs rendben velem. Száraz, hideg, távolságtartó vagyok: ezzel a három jelzővel jellemez, ha nagy ritkán szóba elegyedünk egymással. „Egyedül érzem magam, Gabi”, mondta néhány hónapja.

Kérdésére a szokásos válasszal felelek.

– Igen, Germán, jól vagyok. Kicsit fáradt vagyok, ez minden.

– Na, gyerünk – sürget kedvesen.

És fáj a gyengédsége, mert nem érdemlem meg, és a bűntudat, ami hónapok óta gyötör, megbénít. Néha jobban szeretném, ha a férjem kiabálna velem, jó hangosan. De Germán soha nem emeli fel a hangját.

És nem kérdez többet. Azt hiszem, nem is akar többet tudni.

Nyugtalanul, a normalitás látszatát keltve (holott közel sem érzem magam úgy) haladok végig az előszobán, a hálószobánk felé. Belépek. Belenézek a falitükörbe, amely a kis íróasztal felett lóg a falon. Becsapott a lift fénye. Látom, hogy kicsit bedagadt a szemem. Próbálok nem Pablóra gondolni. De nem megy.

– Mama!

– Jövök már, édesem.

Leveszem a cipőm. „Tűnj a fejemből, Pablo. Tűnj már el! Kérlek, tűnj el az életemből!” Elképzelem, amint a feleségével és a lányaival vacsorázik, békésen, mintha mi sem történt volna, és ez fáj nekem. „Lépj már ki a fejemből! Tűnj el!”

Kigombolom a blúzom. Leveszem. Melltartó, farmer. És a fekete csipkebugyi, amit csak neki veszek fel.

– Mama!

Lehunyom a szemem. Sóhajtok. Megmasszírozom a mellkasom, és próbálok megnyugodni, bár tudom, hogy úgysem sikerül. Kikapok egy törülközőt a szekrényből, és magam köré csavarom. Kimegyek az előszobába. Belépek a fürdőbe.

A fiam rám mosolyog. Leveszem a törülközőt, és ott állok előttük, meztelenül. Germán némán figyeli a csupasz testem. Nem esik jól, ahogy néz. Olyan érzésem van, mintha tudná, hogy egy másik férfi simogatja.

– Na, mama, gyere már!

És a fürdőkádhoz sétálok. Belépek, és egy ideig csak állok a kádban. Érzem a forró vizet a lábamon, de ez, ahelyett, hogy megnyugtatna, szorongást kelt bennem. Sötét gondolat fut át az agyamon, és a gondolat lassan testet ölt, miközben még mindig érzem Pablo spermáját magamban. És közben látom, amint a fiam felnéz, rám mosolyog, és arra kér, hogy üljek be mellé.

El akarok menekülni. Olyannyira zaklatott vagyok, hogy ez eszembe sem jutott: szeretkezés után mindig letusolok Pablo padlásterében. Mindig. De ma nem volt rá időm.

A fiam felém nyújtja a kis kezét.

Érzem, amint Pablo spermája kifelé csordogál belőlem.

Ki akarok menni. El akarok menekülni. Az ajtó felé nézek.

Gyengének érzem magam, remeg a lábam. Próbálom összeszorítani a nemi szervem. Talán csak a vízgőz miatt érzem magam ilyen gyengének. Nem akarok beülni a gyerek mellé.

– Na, gyere már, mama… – kérlel a kisfiam, és közben édesen néz rám.

Én pedig mocskosnak, nagyon mocskosnak érzem magam, de beülök a fiam mellé, miközben a férjem gyengédem simogatni kezdi a hátam.

1 Férjek és feleségek

Egy évvel azelőtt, hogy Gabriela a szeretője karjába omlott volna, derűsen és boldogan hever az ágyban, és alvó férjét figyeli.

Már húsz éve vannak együtt; húsz éve szeretik egymást, bár már nem szerelemmel. Húsz éve elfogadják egymást. Húsz éve ostromolják egymást apró-cseprő mindennapos vitáikkal, amelyek már többször is a szakítás határára sodorták őket, de ők ketten még mindig együtt vannak. Küzdenek a kapcsolatukért, a családjukért.

Germán mérnök; mizantróp, hallgatag mérnök. Gabriela ezzel a két jelzővel illeti őt, amikor egyszer két kebelbéli barátnőjével – Silviával és Cósimával – ebédel, és nagy hahotázás közepette kitárgyalják a férjeiket. Mizantróp, embergyűlölő, de nem mizogin, vagyis nem nőgyűlölő, pontosítja a két fogalmat. S ha már a kifejezéseket taglaljuk, amelyekkel Gabriela a férjét jellemzi, a második, hallgatag jelzőt a Spanyol Nyelv Királyi Akadémiai Szótára értelmezésében alkalmazza, miszerint férje „csöndes, szűkszavú ember, akinek terhes a sok beszéd”.

A mérnök szakmát is fontos kiemelni, mert ha nem ez lett volna Germán foglalkozása, életük útja nem keresztezi egymást. Abban az időben – a kilencvenes évek végén – Gabriela húszas éveiben járó, frissen diplomázott újságíró volt; Germán pedig fiatal mérnök, egyike az öt Fulbright-ösztöndíjas spanyol állampolgárnak, akivel interjút kellett készítenie. Az ösztöndíjat az Egyesült Államok Oktatási Hivatala szponzorálta, a Spanyol Kulturális Minisztériummal karöltve. A Fulbrightot kitűnő egyetemi diplomával, két év munkatapasztalattal és felsőfokú szó- és írásbeli angol nyelvtudással lehetett megpályázni. Igen jelentős anyagi támogatással járt, és lehetővé tette Germán számára, hogy a tekintélyes bostoni University College tengermérnöki mesterképzésén vegyen részt. Gabriela a Raval negyed egyik helyi lapja számára készítette az interjút, ahol a szakmai gyakorlatát végezte, és azon a napon – immár közel húsz éve – vette kezdetét a románcuk. Gabriela és Germán románca. A házasságuk története.

✻

Tartalom

1. Férjek és feleségek

2. Barátnők

3. Szeretők

4. Eszeveszett mesék

5. Sebek

6. Sebhely

7. Apró kis hazugságok

8. A nemes férj

9. Vágy

10. Fehér comb, fekete harisnya

11. Az élet megy tovább

12. Kihagyás

13. Hátralévő életem első napja

14. Szerelem

15. Az örökkévalóság meg egy nap

Idézett filmek

Idézett dalok

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Carlito – SIL Open Font License
Liberation Serif – SIL Open Font License
Lora – SIL Open Font License
Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License