A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Виктор Пелевин: TRANSHUMANISM INC

Издательство «Эксмо», Москва, 2021

Fordította Iván Ildikó

Copyright © V. O. Pelevin, 2021

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Iván Ildikó, 2024

Borítóillusztráció © Phonlamai Photo/Getty Images

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján Oláh Gábor tervezte

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-439-6

Tartalom

1. Goldenstern kész

2. A párbaj

3. A Nagyszerű Tanúja

4. A bro kukk-kurátor

5. A cicus

6. Mitya szerelme

7. Homo overclocked

Hidd, hogy más mezsgyén más az élet…

TRANSZHUMANIZMUS RT.

A fő kérdés, melyet a jövő elénk szegez

– hogy kit engedjünk be oda.

Aton Goldenstern, CEO

TRANSZHUMANIZMUS RT.

1.
Goldenstern kész

Mi teszi az embert azzá, ami? Egy kukukkancsterapeuta azt felelné erre, az első gyerekkori élményei. És nem tévedne.

Nem messze a farmtól, ahol Mánya a Green Power 206. újévét töltötte, egy régi aknát rejtett az erdő. Egy olyan Oroszország emléknyomát, melyet a vezetői magára hagytak – henger alakú, mély verem katonai célokra a karbonháborúk idejéből, gyászos betonkávája felfordított tányérsapkára hajaz: fémes paszpol, repedt karima, rozsdálló ellenző.

Az első Mihalkov-Askenázik idejében, vagy még azelőtt, az egyik katonai gőzgenerátor működött benne. De erről nem maradtak hiteles feljegyzések – csak a betonba süllyesztett felirat virított a falon, melyből a festéket rég kimosta az eső:

CSAPÁS A GOLFSTREAMRE –

CSAPÁS AZ ATLANTIZMUSRA!

Amikor Mánya kiskorában a nénikéjénél vendégeskedett a farmon, sokat járt ide a többi gyerekkel, üvegeket és köveket hajigálni a mélybe. Az akna peremén ülni majdnem olyan félelmetes volt, mint egy elhagyott szélkerék tetején. Az akna olyan volt, mint egy negatív szélkerék.

A dobást mindig hosszú csend követte, majd egy halk koppanás vagy csattanás hallatszott odalentről. Az akna mély volt – a néni azt mesélte, sokszor próbálták már feltölteni betonnal, de az valahogy mindig elszivárgott belőle. Hogy pontosan mennyi szivárgott el, azt nehéz lett volna kiszámolni, így a betont nekiálltak kéz alatt eladogatni, és az elsikkasztott mennyiséget a feneketlen verem kontójára írták. Végül a hatóságok megelégelték, és a mélység köré egyszerűen szögesdrót kerítést húztak. Amelybe az emberek nyomban lyukakat vágtak, és a lyukak meg is maradtak érintetlenül Mánya nagykorúságáig.

Különben az is lehet, hogy ezek már új lyukak voltak, és már egy másik drótkerítésbe vágta őket valaki. Minden halad, minden változik, mégis ugyanaz marad, ami volt. Kétszer nem léphetünk ugyanabba a folyóba, de annak semmi akadálya, hogy az ember ott öregedjen meg és purcanjon ki a partján – azon sem érdemes törnie a fejét, a part vajon ugyanaz-e, vagy sem.

A fagyos betonon még mindig ugyanazok a graffitik virítottak: a GS szó számos formában és változatban (mi mást is várhatnánk az orosz vidéktől), trágárságok, idétlen rajzok. Mánya is firkált itt egykor ilyesmit. Igaz, nem süllyedt odáig, hogy GS szót leírja – ahhoz túl jó családból származott.

Hát akkor helló, akna.

Mánya áthajolt a betonperemen, belebámult a sötétbe – és belehajította az üres üveget, amit a farmról hozott. Nyomasztóan hosszú idő telt el, aztán hang hallatszott odalentről, valami a csörrenés és a csobbanás között. A hangból ítélve vékony jég lehet ott, alatta latyak. Pont, mint tíz éve.

A gyerekkorát elbúcsúztató áldozat elvégeztetett. Ahogy hazafelé tartott a farmra, Mánya vidáman arra gondolt, hogy az ő fraktálhazája, amelyet a líceumban olyan előszeretettel emlegetnek, nem is a néni farmja, hanem épp ez az akna és a bozót.

A farmon rögtön két meglepetés is várt rá. Az ajándékait egyenesen ide küldték: egy méregdrága új kukukkancs jött az apjától, és egy személyre szóló köszöntőköltemény, amelyet moszkvai líceuma küldött „a 206. AV-ra”. (A líceumban az időszámítás latin formuláit használták.)

A költemény, amelyet nem neuronet írt, hanem egy eleven bölcsészkócs, Mánya nevét verselte meg, pontosabban annak hangalakját, mely a „money” szóval rokonította. Mánya betette az okoslencséjét, hogy megnézze magának a szöveget felolvasó kócsot. A kócs muris volt: vén, kopaszodó, ősz hajú, valami egészen régi generáció tagja – még csak nem is droomer, hanem inkább croomer, sőt broomer. Egy kicsit dadogott, és az okoslencse szellemképesnek mutatta, ami az illető saját tökéletlenségének tűnt.

– Manapság minden fiú és lány elsősorban a pénzbe szerelmes, és ez rendben is van – mondta a kócs, és odanyújtott neki egy elektronikus csokorutánzatot (amely aztán szertefoszlott a levegőben ott, ahol Mánya kezét sejtette). – A te szerelmedért, Mánya, sok fiú és lány fog küzdeni. Hogy is ne szeretnénk egy olyan teremtést, aki fonetikai szempontból azonos a világ gerjedelmének forrásával… Főképp, ha ez a teremtés olyan bájos, mint te…

E komplikált gondolat után a kócs összeráncolta a homlokát, összecsippentette az ujjait, és dalra fakadt:

Manim, akár Mánya,

Mánya, mint a manim,

Merényem májusi mannádból

merítni, ó, Mánya!

A költemény nyolc hízelgő, változó versmértékkel íródott négysoros strófából állt. Mánya megtudta, hogy valaha volt egy Mani nevű istenség. Meghallgatta az Om mani padme hum mantrát, amelyben a mani szó kincset jelent. Tudomást szerzett arról, hogy egykor létezett egy egész szekta, a manicheusoké, amely az ő nevének hangzását imádta.

Mánya, Manyása – a név hangzása tényleg gazdagságot idéző és varázslatos volt, mintha csak a lány az a mitológiai lény lett volna, akinek az érintésétől minden arannyá változik.

Bárcsak ezen múlna…

A köszöntőverseket leginkább neuronet-hármasok írták, de eleven bölcsésztől kapni természetesen sokkal menőbb volt. Világos, hogy ezt nem minden család tudta megfizetni. Egy ilyen cuccot a Kontaktonon minimum annyira értékeltek, mintha az ember vegán nercbundában szelfizett volna. De igazság szerint a bölcsészkócs már régen a múlt embere volt, a líceum csak nagyzolásból alkalmazta, olyasféleképpen, mint egy hosszú szakállú ajtónállót. (Mánya a szállodában látott ilyet, amikor Pétervárra utazott a mamával.)

De Mánya nem annyira a verssel, sokkal inkább az új kukukkancsával szeretett volna dicsekedni. A líceumban csak pár nappal később kezdődött a tanítás, a néni nem értett az ilyesmihez, a mama már lelkesedett egy sort a távolból, a jobbágyoknak a farmon meg nyilvánvalóan édesmindegy volt. Nem is értették, mi az, csak boldogan nyökögtek festett maszkjaik alól.

Talán ezért is beszélte rá Mánya a nénjét, hogy engedje be az udvarára a csepűrágókat. Igaz, ha nem a jobbágyoknak, hanem nekik dicsekszik el a kukukkancsával, az még nagyobb butaság lett volna – a csepűrágók törvényen kívüliként éltek, se kukukkancs, se implantátum, ami pedig a nomád tartarénusok koponyájában is ott lapult. Az igazságszolgáltatás nem is vette a fáradságot, hogy utánuk nyúljon oda, a lét legmélyebb bugyraiba, ahol a csepűrágók tanyáztak.

De Mánya valami hangulatos, bátor dologra vágyott. A nép kebelén szeretett volna feltöltekezni, hogy legyen miről mesélni a líceumban. És lőn.

A csepűrágók hárman voltak, éltes, nyűtt, borvirágos képű alakok, egyforma műszőrme katonai bekecsben, amelyeken rangjelzés nem volt, valódi golyó ütötte lyukak viszont igen. A bekecseket bizonyára nomádoktól vették. Vagy talán tartarénusoktól kapták fellépésük ellenértéke gyanánt. A legidősebb csepűrágó, egy nagydarab, kackiás bajszú fickó ebben az öltözékben csakugyan katonaember benyomását keltette.

A néni csak a zenebonát engedte be az udvarára – a chipezetlen ló a szekérrel csak várakozzon a kapu előtt. A csepűrágók nem tornaszőnyeget terítettek az udvarra, hanem a tulajdon bekecsüket, és úgy maradtak egy szál vékony gyapjútrikóban. Állott testszag szállt felőlük, felduhogott a bummbalaláj – és a csepűrágók egy egész órán át bukfenceztek, énekeltek, zöld fóliába burkolt mandarinokkal zsonglőrködtek.

Minden a terv szerint hala-a-ad!

Minden a terv szerint hala-a-d!

Aztán ősrégi, pajzán versikék következtek:

Nádat-berket ahogy járok,

Ni, egy pucér lánykát látok!

Haudujudú, egyetlenem,

A mítúdat muti nekem!

A néni elhúzta a száját pihebajsza alatt.

– Hát nem a metoo-ról hadoválnak? Mindjárt lebabázok… Mit gondolnak, melyik században vagyunk?

De ezekben nem volt semmi kivetnivaló, sőt, a bölcsészkócs kifejezésével élve, ettől lesz a dolog regés – a csepűrágókat pont a radioaktív karbonkor ilyen kis folklórköpeteiért kedvelték. De aztán a bummbalalájt citeraüzemmódra kapcsolták, térdre rogytak, vizenyős tekintetüket a felhőkre függesztették, és rázendítettek valamire Goldensternről.

Ki más is énekelne Goldensternről, mint a kukukkancsmentes csepűrágók? Ők nem kerülnek bajba. Már így is benne vannak.

Vagy regélnek – nevezzük így –, vagy hoppon maradnak.

Az eleje érdekes volt.

Kezdetben, danolták, kunok alatt, besenyők alatt nyögött Oroszhon – de akkor ismerte az ellenséget, látta az orcáját, s ha nyíllal átlőtt kebellel is, de kihajolhatott nyergéből, hogy lesújtson rá kozák szablyájával.

Azután – úgymond – a teuton galád jött lándzsás sisakban, biplánon suhant az ellen, és majd’ elveszejtette Oroszhont, kicsi híján földig sújtotta. De Oroszhon rávetette égszínkék szemeit, mosolyra fakadt, elkacagta magát, s íznikekre szaggatta az ellent. Csak épp e küzdelem nyomaképp csillag alakú, véres seb maradt a homlokán, s igencsak legyengült.

Aztán még az előbbinél is ádázabb harc jött, vastigrisekkel és acélelefántokkal, s Oroszhont csaknem végleg eltaposták, a hideg földbe döngölték a hernyótalpak. De kikelt belőle Oroszhon, szörnyűségesebben, mint valaha, az atom hömpölygő tüzében, vészterhes nézéssel, győzhetetlen karddal a kezében.

S akkor ámítani kezdték Oroszhont csupa álnoksággal, s el is bolondították, szétesett darabokra, mint a tengelyetört szekér. Már elveszőben volt Oroszhon, már odaadta volna magát a sok kis zöld céduláért, melyeket lankadatlanul nyomtatott az ellen, de akkor bölcs vezérek léptek Oroszhon földjére. S megajándékozták egy új tannal, a versenyképességgel.

„Erős vagy te, Oroszhon – mondták a vezérek –, nyomtasson bár temérdek zöld cédulát az ellen, becsületes munkával megszerezzük mind, bizony több is lesz nekünk, mint nekik!” És követni kezdte Oroszhon a bölcs vezéreket, sok-sok cédulát szerzett, de az ellenség megneszelte, mire megy ki a játék – és a hálójába csalogatta Oroszhont.

Próbált az kigabalyodni nem egyszer, kétszer is, de rettenet erősen fogták a kötelek. Látta ám Oroszhon, hogy az a huncut háló nemcsak őt fogta meg, hanem a kerek világot. S így hányódott gúzsba kötve a könnyek tengerén száz hosszú éven át, mint fehér hableány, patyolat cápa, szentséges halacska, aztán a sötét mélységekből felúszott a hálóhoz a biboldó Goldenstern, s így szólt az orosz vezérekhez: gyertek csak hozzám, beteszlek benneteket az üvegbe!

Éltetekben nem volt részetek annyi jóban, amennyit én adok, mennyei örömöt, örök üdvösséget… S megtörtek az orosz vezérek, elmentek Goldensternhez az üvegbe, odahagyták szent Oroszhont. De nemcsak Oroszhonban volt így, minden ország vezérei bebújtak az üvegbe, elhagyták birodalmaikat, és ettől fogva a biboldó Goldenstern egymaga uralja a világot, szívja a vérét, mint egy utálatos kullancs, s hogy mikor lesz vége ennek a kárhozatnak, nem tudja azt senki…

Utolsót kelepelt, majd elnémult a bummbalaláj. A csepűrágók leszegett fejjel térdepeltek, hosszú varkocsukat cibálta a szellő. Mennyi tetű lapulhat azokban a varkocsokban…

Mánya és a nénje ekkorra már áttelepedtek az emeleti tisztaszoba ablakába, ide nem ért el a bűz. Ezt nem hagyhatták válasz nélkül – a goldernsternes kesergőt nemcsak ők hallották, hanem a kukukkancsok is.

A néni titkon biccentett – gyerünk, kislány, te kezded. Manyása persze tudta, mit várnak tőle, s még hajtotta is a csikóévek buzgósága. Sok mondanivalója volt.

– Tudják, csepűrágó urak – kezdte –, abban, ahogy maguk itt velünk eljártak, nem is az a legvisszataszítóbb, hogy a maguk összeesküvés-hívő tudatának pöcebűzével kellett érintkeznünk, hanem az, hogy még a saját összeesküvés-elméletükből is csak dupla elégtelenre vizsgáztak. Miért „biboldó Goldenstern”, kérdem én? Nézzük a tényeket! Goldenstern – már ha egy pillanatig is feltételezzük, hogy egyáltalán létezik, ami külön kérdés – nem zsidó, soha nem is volt az. Kizárt. Svéd, ha ez számít maguknak. Több száz összeesküvéselmélet-oldal van, ahol részletesen elmagyarázzák, honnan ered a Guildenstern és a Rosencrantz név, és hogy a Guildensternből hogy lett, úgymond, Goldenstern… Ha már hazudozni akarnak, hazudjanak okosan. De maguk mindenáron egy biboldót akarnak előbányászni…

A nagyokosság letérítette a leánykát a helyes útról. A néni bele is csípett a popsijába, és átvette a szót:

– A lényeg, hogy ezt most felesleges is részletezni. A mi udvarunkban egyszerű szabályok vannak – aki kimond egy GS-szót, azt kipenderítjük. Úgyhogy iszkiri, amíg szépen vagyunk, maguk konteóbölcsek, mert ha még egy GS-szót hallunk, kihívjuk a drónokat. Nem messze innen van egy praetorbázis… Aljas népség! Bűzhödt szarháziak…

Mindeközben a néni ledobott a hóba a csepűrágóknak egy szál kolbászt, egy egész korong sajtot, egy kis papírikont és néhány, a neten levásárolható színes ajándékkártyát – ezeket ételre lehet cserélni a nomádoknál. A csepűrágók némán összeszedték az ajándékokat a hóból, az izmos bajuszos a hátára dobta a bummbalalájt, és kicaplattak az udvarról a szekerükhöz.

Persze értették ők egymást jól. Ez egy szimbiózis. A csepűrágók legfőképpen azért énekeltek Goldensternről, hogy a háziak a pokolba küldjék őket, így bizonyítva a kukukkancsuknak, hogy ők maguk adnak a jó modorra.

Az első számú life-hack: a szociális indexünket úgy a legegyszerűbb feltornászni, ha felháborodunk a jelenlétünkben kiejtett GS-szavakon. A csepűrágók gyakorlatilag ebből éltek. Ami a szociális státuszt illeti, nekik nincs vesztenivalójuk. Eldanolják a nótájukat, kiböknek pár GS-szót változatos körítéssel, csendben végighallgatják a korholást, felszedik a sárból az eleséget, és uzsgyi, be az erdőbe.

Mánya viszont eltájolódott – háromszor is kimondta a GS-szót, és még azt is kikotyogta, hogy GS-oldalakon kóborol. Persze az ő korában mindenki ott szörfölget, és amit mondott, a legjobb szándékkal mondta, de azért bakizott.

A kukukkancs nem mérlegel, hanem számol. És egy GS-szó az GS-szó. Hogy is szólt a versike az ábécéskönyvünkben az igazságról? Csűrheted és csavarhatod, ne játssz vele, s nem lesz bajod. Ne figurázz, ne okoskodj, csak szó szerint, mint a nagyok! A felnőttek nyelvén, és prózában szólva: a rendszer nem ismeri fel az izgatott sikkantásokat.

Ah, fiatalság – bolondság! Tizennyolc év…

– Még jó, hogy nemsokára elutazol – mondta a néni teázás közben. – Még szemet nem vet rád valamelyik pernahajder a Nemesek Társaságában. Már torkig vannak a jobbágylányokkal…

– Pfuj – mondta erre Mánya. – Hogy mondhatsz ilyet?

– Pfuj, mi? Tizennyolc éves korában minden lányka azt hiszi, hogy a világ színház, és ő Júliát játssza benne. De a világ korántsem színház, kedves. A világ céllövölde. És az emberek nem színészek benne, hanem céltáblák…