Fordította

DRANKA ANITA

Csontcitadella és Sziklaváros elveszett történelme

Prológus

Ha a Föld teljes történelmét egyetlen napba sűrítenénk, egy óra kétszázmillió évnek felelne meg, egy perc 3,3 millió évnek, egy másodperc pedig ötvenötezer évnek. Az élet reggel nyolc vagy kilenc óra körül jelenne meg, az emberi civilizáció azonban a nap utolsó másodpercének utolsó tizedmásodpercéig váratna magára. Azóta, hogy a filozófusok először vitatkoztak egy ógörög templom lépcsőin, hogy a rabszolgák lerakták a Nagy Piramis alapjának első kövét, hogy Konfuciusz oktatni kezdte első tanítványát egy zsúpfedeles kunyhó gyertyafényes félhomályában, egészen addig a pillanatig, amikor ön fellapozta ennek a könyv első oldalát, mindössze egyetlen tizedmásodperc telt volna el.

De vajon hogyan alakult a földi élet az ezen tizedmásodperc előtti órákban? Vajon a többi élőlény mindössze csak úszott, futott, szaporodott és aludt? Vajon évmilliárdokon át valóban ennyire tudatlanok lettek volna? Az élet fájának számtalan ágán egyedül a mi kis gallyacskánkra ragyogott rá az értelem fénye? Nem tűnik túl valószínűnek.

Az értelem apró magvának azonban nem könnyű hatalmas civilizációvá növekednie. Számos körülmény együttállására van hozzá szükség, ennek előfordulási esélye pedig egy a millióhoz. A születő értelem elvégre olyan, mint az apró láng a nyílt mezőn – bármely irányból érkezhet egy könnyű szellő, ami kiolthatja. Még ha sikerül is lángra lobbantania a környező gyomokat, a kis tűz útját hamar elállhatja egy üres tisztás vagy patak, ahol minden további nélkül kialszik. Ha mégis sikerül hatalmas tűzzé nőnie, megvan az esélye, hogy egy nagyobb vihar kioltja. Mindent egybevetve, nagyon kicsi az esélye, hogy egy lángocskából tomboló tűzvész alakul ki. Így aztán elképzelhetjük, hogy az evolúció hosszas története során a bimbózó értelem úgy szikrázott fel néha és aludt ki azonnal az őskor végtelen éjszakájában, mint a szentjánosbogarak fényei.

Úgy húsz perccel éjfél előtt – vagyis nagyjából húsz perccel érkezésünk előtt – két lángja lobbant fel az értelemnek a Földön. Ez a húszperces időszak semmiképpen nem mondható rövidnek. Több mint hatvanmillió évnek felel meg, s egy olyan távoli kort feltételez, ahová már a képzeletünk sem ér el. Az emberiség ősei még újabb pár tízmillió évig nem jelentek meg. Akkoriban nem voltak emberek, és még a kontinensek is teljesen más formájúak voltak, mint napjainkban. A földtörténeti időskálán ezt nevezzük késő krétakornak.

Ebben az időben a dinoszauruszokként ismert hatalmas állatok lakták a Földet. Számtalan különféle fajuk volt, legtöbbjük igen nagy. A legnehezebb közülük nyolcvan tonnát nyomott, annyit, mint nyolcszáz ember, a legmagasabb pedig harminc méterre is megnőtt, azaz akkorára, mint egy négyemeletes épület. Ekkor már százhatvanötmillió éve éltek a Földön, ami azt jelenti, hogy több mint kétszázharmincmillió évvel a mi korunk előtt jelentek meg bolygónkon.

Az emberiség pár százezer évéhez képest, amióta létezik ezen a világon, százhatvanötmillió év igen hosszú időszaknak számít. Egy ilyen hosszú időszak alatt az ugyanarra a helyre csepegő esőcsepp képes átvájni az egész Földet, és egy folyamatosan a hegyoldalt érő enyhe szellő akár az egész hegyet elhordhatja. Egy faj, amely ugyanennyi idő alatt folyamatosan fejlődik, bármilyen ostoba volt is az elején, a végére értelmessé válik.

Ez történt végül a dinoszauruszokkal is. Hatalmas fákat döntöttek ki, megfosztották őket ágaiktól és leveleiktől, majd indákkal nagy köveket kötöztek a fatörzsekre. Ha a kő kerek vagy négyszögletes volt, az eszköz kalapáccsá vált (s képessé arra, hogy egy mai autót egyetlen csapással kilapítson), ha lapos, fejszévé, ha hegyes, lándzsává. Mikor lándzsát készítettek, a dinoszauruszok meghagytak pár ágat a fatörzsek végén, hogy stabilizálják őket repülés közben. A lándzsák több tíz méter hosszúak is lehettek, és úgy repültek, mint a fel nem robbanó rakéták!

A dinoszauruszok primitív törzseket alkottak, és hatalmas barlangokban éltek, amelyeket ők maguk vájtak ki. Megtanulták a tűz használatát: megőrizték a parazsat, melyet a villámcsapások hagytak hátra, és ezzel világították meg barlangjaikat vagy ezen főzték meg az ételüket. Világítóeszköznek használt gyertyáik gyakran egész, több öl vastagságú fenyőfák voltak. Az elszenesedett fatörzsekkel még írtak is a barlangjaik falára: pár egyszerű vonással feljegyezték, hány tojást raktak előző nap, és hány dinoszaurusz-fióka kelt ki aznap. Ami még fontosabb: a dinoszauruszok már rendelkeztek valamiféle kezdetleges nyelvvel. Beszélgetésük a mi fülünknek úgy hatott volna, mint a vonatok sípolása.

Ugyanebben az időben a Földön egy másik faj is a kibontakozó értelem jelét mutatta: a hangyáké. A dinoszauruszokhoz hasonlóan addigra a hangyák is végigmentek az evolúció hosszas folyamatán. Városokat építettek minden kontinensen, magasba tornyosuló hangyabolyokból vagy föld alatti labirintusokból. A hangyatársadalom összetettsége még a dinoszauruszok társadalmáét is felülmúlta. Több királyság is létezett, melyek egyenként meghaladták a több százmilliós népességet, és ezek a hatalmas társadalmak bonyolult, erősen szervezett formációkká fejlődtek, amelyek precíz, gépies tempóban működtek. A hangyák feromonok segítségével kommunikáltak egymással. Ezek a rendkívül kifinomult illatmolekulák sokrétű információkat is képesek voltak továbbítani, ami a dinoszauruszokénál fejlettebb kommunikációval ruházta fel a hangyákat.

Bár az értelem első szikrája két fajban – egy nagyban és egy kicsiben – is megjelent a Földön a civilizációhoz vezető út egyik lépéseként, mindkét fajnál végzetes hibák és legyőzhetetlen akadályok merültek fel.

A dinoszauruszok legnagyobb hátránya az volt, hogy nem rendelkeztek ügyes végtagokkal. Bár nagy, ügyetlen karmaikhoz harcban semmi nem volt fogható (az egyik dinoszauruszfajnak, a Deinonychus-nak éles, pengeszerű karmai voltak, amelyekkel ki tudott belezni más dinoszauruszokat), és primitív eszközöket is tudtak készíteni, finomabb műveletekre nem voltak képesek – nem bírtak összetettebb eszközöket készíteni, írni, vagy bármi más bonyolultabb feladatot elvégezni. Egy ügyes fogó végtag azonban előfeltétele a civilizáció fellendülésének. Csak sokoldalú foglalatosságra alkalmas végtagokkal tud hasznos körforgás képződni egy fajnál az agyfejlődés és a túlélés érdekében folytatott tevékenységek között.

A dinoszauruszokkal ellentétben a hangyák elképesztően aprólékos feladatokat is el tudtak végezni, és komplex létesítményeket építettek a föld fölött és alatt is. Gondolkodásukból ugyanakkor hiányzott a sokszínűség és a gazdagság. Kollektív intelligenciájuk szigorú volt és merev, nagyban hasonlatos egy számítógépes programhoz. A hosszú idő alatt kialakult programok által vezérelten a hangyabolyok egyik nagyszabású városukat építették a másik után. A hangyatársadalom olyan volt, mint egy hatalmas, pontos gépezet, amelyben az egyes hangyák nem többek puszta fogaskerekeknél. Ha egy ilyen fogaskerék levált a gépezetről, gondolkodása rendkívül felületes és mechanikus volt. A civilizációhoz szükséges gondolkodás azonban az egyének privilégiuma – vegyük példának a mi Newtonunkat vagy Einsteinünket. A kollektív intelligencia egyszerű redundanciája nem képes kialakítani az emelt szintű gondolkodást – ahogy közülünk, emberek közül százmillió sem lett volna képes, bármennyire erősen töri is a fejét, előállni Newton törvényeivel vagy a relativitáselmélettel.

Ha az események a normális módon zajlottak volna, a hangyák és a dinoszauruszok társadalmai nem tudhattak volna tovább fejlődni. Ahogy előttük és utánuk is számtalan fajjal megtörtént, az értelem szikrái, amelyek felragyogtak esetükben, kihunytak volna az idő óceánjában; nem lettek volna többek két fényvillanásnál a Föld történelmének hosszú éjszakájában.

Ekkor azonban különös dolog történt.

1
Az első találkozás

Átlagos nap volt a késő krétakorban. A pontos dátumot lehetetlen megállapítani, de igazán átlagos nap volt, és a Földön béke honolt.

Vegyük szemügyre a világ megjelenését ezen a napon! Akkoriban a kontinensek formája és elhelyezkedése gyökeresen eltért a jelenlegitől. Az Antarktisz és Ausztrália egyetlen földrészt alkottak, amely nagyobb volt, mint napjainkban bármelyik eme két kontinens közül. India hatalmas sziget volt a Tethys-óceánon, Európa és Ázsia pedig két külön földrészt alkotott. A dinoszaurusz civilizáció főleg két szuperkontinensen terjedt el. Az első, Gondwana több milliárd évvel korábban a Föld egyetlen egybefüggő földrésze volt. Azóta darabjaira szakadt, de még így is akkora volt, mint a mai Afrika és Dél-Amerika együttvéve. A másik kontinens, Laurázsia, Gondwanából vált le; belőle alakult ki a későbbi Észak-Amerika.

Ezen a napon minden kontinens minden élőlényét a túlélés ügye foglalta le. Ebben a civilizálatlan világban senki nem tudta, honnan jött, és senkit nem érdekelt, merre tart. Mikor a krétakori nap közvetlenül a fejük felett járt, és a szágópálmák levelei által vetett árnyék a legrövidebb volt, mindenkit csak az érdekelt, hol tesznek majd szert aznapi ebédjükre.

Az egyik Tyrannosaurus rex már rátalált az ennivalóra. Ebben a pillanatban épp Gondwana közepén tartózkodott, egy napsütötte tisztáson, melyet magas szágópálmák vettek körül. Ebédje egy nagy, húsos gyík volt, amit az előbb fogott el. A dinoszaurusz hatalmas karmaival kettétépte a még mindig kapálózó gyíkot, majd hatalmas szájába dobta a hátsó felét. Miközben élvezettel habzsolta, igen elégedett volt a világgal és saját életével.

A Tyrannosaurus bal lábától úgy egyméternyire kis hangyaváros állt. A város, melynek nagy része a föld alatt helyezkedett el, több mint ezer hangyának adott otthont. A gyíkot üldöző Tyrannosaurus hatalmas földrengést okozott a városban, de szerencsére nem tiporta el. A lakók a felszínre siettek és felnéztek. Az ő szemszögükből a Tyrannosaurus az égbolt több mint felét elfoglalta, olyannak tűnt, mint egy, az ég felé magasodó csúcs, amely áthatol a felhőzeten. A hegy árnyékában állva a hangyák úgy érezték, mintha hirtelen beborult volna az ég. Nézték, ahogy magasan odafenn a gyík egyik fele elhagyja a Tyrannosaurus karmát, és bekerül a hatalmas szájba. Hallották, ahogy a dinoszaurusz rág – a hang olyannak tűnt, mint a mennydörgés. Máskor ezt a mennydörgést gyakran kísérte csontszilánkokból és húscafatokból álló heves zivatar, a dinoszaurusz lakomájának maradékai, amelyek még akkor is képesek voltak egy teljes napon át táplálni az egész várost, ha épp csak egy kevés szóródott le. Ez a Tyrannosaurus azonban szorosan összezárt szájjal rágott, és semmi nem potyogott le az égből. Egy pillanat múlva a gyík másik felét is a szájába dobta. A mennydörgést ismét hallani lehetett odafentről, de csontok és húscafatok most sem szálltak alá.

A Tyrannosaurus, miután belakmározott, két lépést tett hátrafelé, majd elégedetten lepihent az árnyékba, hogy szundítson egyet. A hangyák nézték, ahogy a hegycsúcs összeomlik, és magas, távoli hegyvonulattá alakul. A Föld megremegett, a síkságot pedig ismét elöntötte a ragyogó napfény. A hangyák a fejüket rázták, és sóhajtottak. Ebben az évben hosszú volt a száraz évszak, és az élet minden egyes nappal csak nehezebb lett. Ekkor már második napja nem ettek.

Mikor a letört hangyák újra a város bejárata felé indultak, újabb földrengés rázta meg a tisztást. Visszafordultak, és látták, hogy a hegyvonulat ide-oda gördül a földön. Miközben figyelték, a Tyrannosaurus szájába vette egyik hatalmas karmát, és vadul kaparászni kezdett a fogai között. A hangyák azonnal megértették, miért nem tud aludni: húscafat akadt a fogai közé, és nem hagyta nyugodni.

A hangyaváros polgármesterének váratlan ötlete támadt. Felmászott egy fűszálra, és feromonokat bocsátott ki az odalent elterülő boly felé. Amerre csak elhaladt a feromonfelhő, a hangyák mind megértették a polgármester szándékát, és továbbadták az üzenetet. Csápok hajladoztak, ahogy a bolyon végigsöpört az izgatottság hulláma. A hangyák a polgármester vezetésével megindultak a Tyrannosaurus felé, mint megannyi apró, fekete patak a földön. A hegyvonulat eleinte lehetetlenül messzinek tűnt a horizonton: látható volt, de elérhetetlen. A Tyrannosaurus azonban nyughatatlanul ismét feléjük fordult, és egyetlen pillanat alatt áthidalta a közte és a vonuló hangyák közti távolságot. Egyik hatalmas karma lecsapott az égből, és földrengető erővel ért le a polgármester előtt. A becsapódás ereje az egész vonuló sereget az égbe repítette, a nyomában kelt por pedig úgy emelkedett a magasba a hangyák előtt, mint az atombomba gombafelhője.

A hangyák anélkül, hogy megvárták volna, hogy leülepedjen a por, követték polgármesterüket a Tyrannosaurus karmára. A dinoszaurusz mancsa a talajra merőlegesen állt, egyenetlen, göcsörtös sziklafalként. A hangyák azonban kiválóan másztak, így ez nem jelentett számukra akadályt. Gyorsan felmásztak a sziklafal tetejére, majd fel a dinoszaurusz alkarjára. A hangyák szemével nézve az alkar durva bőre vízmosásokkal és szakadékokkal teli fennsíknak tűnt. A menet végigvonult ezeken a szakadékokon, végig a felkaron, végső céljuk, a Tyrannosaurus szája felé. A dinoszaurusz ekkor felemelte hatalmas karmát, hogy ismét piszkálni kezdje a fogát. A felkarján menetelő hangyák érezték, hogy a talaj megdől alattuk, majd egyre erősebben hat rájuk a gravitáció, és belekapaszkodtak a talajba, hogy ne essenek le. A Tyrannosaurus hatalmas feje az ég felét kitöltötte, lassú lélegzete olyan volt, mint a föld felett átsöprő szél. A magasból letekintő hatalmas szempár reszkető félelemmel töltötte el a hangyákat.

A Tyrannosaurus megpillantotta a hangyákat az alkarján, és felemelte a másik karját, hogy lesöpörje őket. Magasba emelt, hatalmas tenyere úgy takarta el a déli nap fényét, mint a viharfelhő, és a síkság, amelyen a hangyaboly állt, hirtelen sötétségbe borult. A hangyák rémülten nézték az égen sötétlő tenyeret, és hevesen kalimpáltak csápjaikkal. A polgármester felemelte elülső lábát, a többiek pedig követték a példáját, és egyként mutattak a dinoszaurusz szájára.

A Tyrannosaurus pár pillanatig döbbenten nézett, majd megértette a hangyák szándékát. Rövid gondolkodás után leengedte felemelt karját. Alkarja fölül azonnal eltűntek a felhők, és előbújt a nap. A Tyrannosaurus tágra nyitotta száját, majd egyik, karmos ujját hatalmas fogaira tette, ezzel hidat képezett alkarja és állkapcsa között. A hangyák egy pillanatig haboztak, aztán a polgármester megindult át az ujjon, ők pedig követték.

A hangyák egyik csapata gyorsan elérte az ujjvéget, és a sima, kúp formájú karomvégen állva ámulattal bámultak a dinoszaurusz szájába. Előttük sötét világ nyílt, melyben vihar készülődött. Arcukba erős, párás, dögszagú szél csapott, a végtelen mélységből mennydörgés zengett. A hangyák szeme, mikor hozzászokott a félhomályhoz, halványan ki tudott venni a távolban egy hatalmas, még sűrűbben sötét foltot, melynek alakja egyre változott. Hosszú időbe telt rájönniük, hogy a dinoszaurusz torkát látják. Innen hallották a morajló mennydörgést is, ami a dinoszaurusz gyomrából eredt. A hangyák rémülten elfordultak, aztán egyenként átkapaszkodtak a dinoszaurusz hatalmas fogaira, és lemásztak a sima, fehér zománcsziklákon, majd erős rágószerveikkel tépkedni kezdték a fogak közti széles hasadékba szorult rózsaszín gyíkhúst.

Időnként egy-egy hangya rágás közben felnézett a két hatalmas fogra, amely tőle jobbra és balra az égbe nyúlt. Fölöttük, a dinoszaurusz állkapcsán újabb sor fog csillogott a szájba bevilágító napfényben; úgy tűnt, bármelyik pillanatban lecsaphat rájuk. A Tyrannosaurus már a felső állkapcsához emelte ujját, a hangyák töretlen sora pedig tovább áramlott a fogakra, hogy felfalja a közéjük akadt húst; a jelenet híven tükrözte az alsó állkapcson zajlót. Közel ezer hangya sürgött-forgott a dinoszaurusz fogai közti tucatnyi résben. Hamarosan teljesen eltakarították a húsdarabokat.

A kellemetlen érzés elmúlt a Tyrannosaurus fogai közül. A dinoszaurusz még nem volt elég fejlett ahhoz, hogy köszönetet mondjon, így csak hosszú, elégedett sóhajt engedett ki. Hirtelen támadt hurrikán söpört végig a két fogsoron, és minden egyes hangyát kifújt közülük. A boly fekete porfelhőként szóródott szét a levegőben. A hangyák, mivel testük elképesztően könnyű volt, sértetlenül értek földet úgy egy méterre a Tyrannosaurus fejétől. Teli gyomorral, elégedetten gyalogoltak vissza városuk bejáratáig. A Tyrannosaurus, melynek fogai közül elmúlt a feszítő érzés, az oldalára fordult a hűvös árnyékban, és jóleső álomba merült.

Így történt.

Ahogy a Föld csendesen forgott tovább, a Nap némán siklott nyugat felé, a szágópálmák árnyékai hosszabbra nőttek, a fák között pedig pillangók és más apró rovarok repkedtek. A távolban az ősóceán hullámai Gondwana partjait nyaldosták.

Senki nem tudta, hogy ebben a nyugodt pillanatban a Föld történelme éles fordulatot vett.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

, Cixin Liu: Of Ants and Dinosaurs, Head of Zeus, 2020.

Copyright © Liu Cixin, 2010

Hungarian translation copyright © 2021 FT Culture (Beijing) Co., Ltd.

Co-published by Chongqing Media & Publishing Co., Ltd.

All Rights Reserved

Hungarian translation © Dranka Anita, 2021

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Hernád Imre

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 557 0 (epub)

ISBN 978 963 504 558 7 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.moobius.hu