A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Kiera Cass: The Heir

HarperTeen, an imprint of HarperCollins Publishers, New York

Fordította: Gázsity Mila

Könyvterv: Kühne Andrea

Copyright © 2015 by Kiera Cass

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-104-5

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Jim és Jennie Cassnak.
Több okból is, de legfőképpen azért, mert összehozták Callaway-t.

1. fejezet

Képtelen lennék hét percen át nem lélegezni. Sőt egyetlen percig sem menne. Egyszer hallottam, hogy bizonyos atléták képesek négy perc alatt lefutni egy mérföldet, hát kísérletet tettem azzal, hogy hét perc alatt megtegyem ugyanezt a távolságot, de látványosan kudarcot vallottam, amikor félúton szúrni kezdett az oldalam, és abba kellett hagynom.

Volt azonban egy dolog, amit hét perc alatt sikeresen véghezvittem, s amit a legtöbben talán jelentős teljesítménynek tartanak: királynő lettem.

Ahren öcsémet hét kurta perccel megelőzve jöttem a világra, így enyém lett a trón, ami őt illette volna. Ha csak egy generációval korábban születünk, az egész mit sem számított volna. Ahren volt a fiú. Tehát ő lett volna a trónörökös is.

Sajnálatos módon apa és anya nem viselték volna el, hogy elsőszülöttjüket megfossza jogos címétől a tény, hogy szerencsétlenségére két formás mell birtokosa. Így hát megváltoztatták a törvényt, a nép ujjongott, engem pedig minden áldott nap arra próbáltak felkészíteni, hogy Illéa következő uralkodója legyek.

A szüleim mindössze azt nem fogták fel, hogy én kifejezetten nem tartom fairnek azon igyekezetüket, amellyel mindenáron tisztességesen kívántak eljárni engem és az életemet illetően.

Igyekeztem nem panaszkodni. Végtére is, azzal tisztában voltam, hogy milyen szerencsés vagyok. Voltak azonban napok… néha egész hónapok is, amikor úgy éreztem, túl nagy terhet raktak a vállamra, s hogy ez túlságosan sok egyetlen személynek.

Átlapoztam az újságot és láttam, hogy újabb zavargás tört ki, ezúttal Zuniban. Húsz évvel ezelőtt apa első királyi rendelete az volt, hogy eltörölte a kasztokat, s a régi rendszer fokozatos felszámolása végigkísérte az életemet. Még mindig teljesen bizarrnak tartottam a gondolatot, hogy hajdan az emberek ezektől az erősen korlátozó és teljesen önkényes stigmáktól sújtva éltek. Anya Ötös volt, apa pedig Egyes. Az egésznek nem láttam semmi értelmét, mivel a felosztás nem nyilvánult meg semmiféle látható módon. Honnan tudhatta az ember, hogy egy Hatos vagy egy Hármas mellett sétál az utcán? És már miért is számított volna?

Amikor apa elrendelte, hogy szűnjenek meg a kasztok, az ország népe boldog volt. Apa arra számított, hogy mindazon változtatások, amiket Illéában eltervezett, kényelmesen megvalósíthatók egyetlen generáció alatt, vagyis mostanra mindennek rendben kellett volna működnie.

Csakhogy nem így történt, s ez az új zavargás mindössze a legutolsó volt a lázongások hosszú sorában.

– A kávéja, felség – szólalt meg mellettem Neena, és letette a csészét az asztalra.

– Köszönöm. Elviheti a tányérokat.

Tekintetem végigfutott a cikken. Ezúttal egy éttermet gyújtottak fel, mert a tulajdonosa nem volt hajlandó pincérből szakáccsá előléptetni valakit. A pincér azt állította, hogy erre ígéretet kapott, ami viszont sosem teljesült, és biztosra vette, hogy ez a családja múltja miatt történhetett.

Elnézegettem a porig égett épületet, és őszintén fogalmam sem volt, kinek a pártját fognám. A tulajdonosnak minden joga megvolt ahhoz, hogy azt léptessen elő vagy rúgjon ki, akit csak akart, a felszolgálónak pedig jogában állt elvárni, hogy ne olyasmi fényében ítéljék meg, ami gyakorlatilag már nem is létezik.

Eltoltam magamtól az újságot, és a kávém után nyúltam. Apát fel fogja zaklatni. Biztosra vettem, hogy máris egyfolytában ezen töpreng, s igyekszik kitalálni, hogyan lehetne helyrehozni a dolgot. A gond csak az, hogy még ha ezúttal sikerülne is igazságos megoldást találnunk, képtelenek vagyunk teljesen felszámolni a hajdani kasztrendszerből eredő minden hátrányos megkülönböztetést. Erre ugyanis túlságosan gyakran volt példa, és a folyamatos ellenőrzés komoly nehézségekbe ütközött.

Letettem a csészémet és a gardrób felé indultam. Ideje volt elkezdeni a napot.

– Neena! – szólítottam a szobalányomat. – Nem tudja, merre lehet a szilvakék ruhám? Az, amelyiknek öve van?

Mellém lépett, hogy segítsen, s hunyorogva próbálta felidézni a ruha hollétét.

Neena viszonylag újnak számított nálunk. Csak fél éve volt a palotában, s úgy került mellém, hogy az előző komornám két héten át betegeskedett. Neena mindig hajszálpontosan tudta, mire van éppen szükségem, és igen kellemes társaságnak bizonyult, úgyhogy megtartottam. Emellett rendkívüli módon csodáltam, mert elképesztő szeme volt a divathoz.

Belebámult a hatalmas gardróbba.

– Talán nem ártana mindent átrendezni.

– Megteheti, ha van rá ideje. Engem azonban ez a mulatság hidegen hagy.

– Hát persze, hiszen itt vagyok én, aki úgyis előkerít mindent – tréfálkozott.

– Pontosan!

Tudta, hogy viccelek, s nevetett is egy jót, miközben fürgén végigpörgette a ruhák és nadrágok hosszú sorát.

– Tetszik a mai frizurája – jegyeztem meg.

– Köszönöm. – A szobalányoknak főkötőt kellett viselnie, de Neena így is érdekes frizurákat talált ki magának. Néha dús, fekete fürtök keretezték arcát, máskor hátrasimította tincseit. Legújabban vastag fonatokból készített koszorút magának, bár a haját szinte teljesen eltakarta a főkötő. Tetszett nekem, hogy bár egyenruhát hord, mindig alakít rajta annyit, hogy rajtahagyja a saját egyéni stílusának jegyét.

– Á! Itt van, hátul – jelentette, előhúzta a térdig érő ruhát, sötét bőrű karjára vetette, és szép redőkben elrendezte.

– Tökéletes! És azt nem tudja véletlenül, merre lehet a szürke felsőm? A háromnegyedes ujjú?

Kifejezéstelen arccal meredt rám.

– Most már egészen biztos, hogy átrendezem a ruhákat.

Elnevettem magam.

– Maga csak keresse, én meg felöltözöm.

Belebújtam a ruhába, kifésültem a hajam, és felkészültem az újabb napra, amit a királyság eljövendő megtestesítőjeként fogok eltölteni. A szettem elég nőies volt ahhoz, hogy egy árnyalatnyi lágyságot kölcsönözzön, de közben konzervatív is annyira, hogy komolyan vegyenek. Nem volt könnyű eltalálni az egyensúlyt, de minden áldott nap kísérletet tettem rá.

A tükörbe bámulva a következő szavakat intéztem magamhoz: – Eadlyn Schreave vagy. Te leszel a következő ennek az országnak az élén, s te leszel az első nő, aki erre teljesen egyedül is képes. Nincs senki, akinek hatalma a tiedhez lenne mérhető – közöltem a tükörképemmel.

Apa már a dolgozószobájában volt, s összevont szemöldökkel merült el a hírekben. Nem nagyon hasonlítottam rá. Ami azt illeti, anyára sem.

Sötét hajammal, ovális arcommal és egész évben napbarnított bőrömmel mindenki másnál jobban emlékeztettem a nagyanyámra. A negyedik emeleti folyosón ott lógott a koronázásakor készült portréja – fiatalabb koromban gyakran nézegettem, s megpróbáltam kitalálni, hogyan nézek majd ki, amikor megnövök. Mostanra annyi idős lettem, mint ő volt a képen, s bár nem állítanám, hogy nagy hasonlóságot mutattunk volna, néha úgy éreztem magam, mintha ő valami módon bennem visszhangzott volna.

Átvágtam a helyiségen, és puszit nyomtam apa arcára.

– Jó reggelt!

– Jó reggelt! Láttad az újságot? – kérdezte.

– Igen. De legalább ezúttal senki sem halt meg.

– Hála az égnek! – Mert az volt a legrosszabb, amikor emberek holttestei hevertek az utcákon, vagy éppen nyomuk veszett. Borzalmas volt olyan fiatalemberek nevét olvasni, akiket pusztán azért vertek meg, mert a családjukat jobb városrészbe költöztették. Vagy amikor nőket ért támadás amiatt, hogy olyan munkát próbáltak szerezni maguknak, amire a múltban nem nyílt volna lehetőségük.

Néha villámgyorsan kiderült, ki követte el e bűnöket és miért, de jóval gyakrabban esett meg, hogy az érintettek egymásra mutogattak, és senki sem szolgált valódi válasszal. Már azt is kimerítőnek találtam, hogy tanúja legyek valami ilyesminek, s tudtam, apa sokkalta rosszabbul éli meg.

– Nem értem. – Levette olvasószemüvegét, és megdörgölte a szemét. – Nem akarták a kasztokat. Nem hamarkodtuk el, szépen, lassan szüntettük meg őket, hogy mindenkinek legyen alkalma hozzászokni. Erre most épületeket gyújtogatnak fel.

– Nem tudnánk esetleg valami szabályozott mederbe terelni az ilyesmit? Létrehozni egy bizottságot, ami a sérelmekkel foglalkozik? – Újra rápillantottam az újságban közölt fotóra, amelynek sarkában a tulajdonos fiatal fia zokogott, hiszen mindenét elvesztette. A szívem mélyén tudtam, a panaszok olyan tömegesen érkeznek, hogy nem igazán lehetne érdemben foglalkozni velük, de azt is éreztem, apa nem viseli el, hogy ne tegyen semmit.

Rám emelte a tekintetét.

– Te ezt tennéd?

Visszamosolyogtam rá.

– Nem, én megkérdezném édesapámat, hogy ő mit tervez.

Mélyet sóhajtott.

– Csakhogy ez a lehetőség nem áll majd fenn mindig, Eadlyn. Erősnek, határozottnak kell lenned. Hogyan hoznád helyre ezt a konkrét esetet?

Alaposan fontolóra vettem a lehetőségeket.

– Azt hiszem, nem lehet igazságot tenni. Nem tudjuk bizonyítani, hogy a pincértől a régi kasztja miatt tagadták meg az előléptetést. Egyedül azt tehetjük meg, hogy nyomozást indítunk a tűzeset ügyében. Ez a család ma elvesztette a megélhetési forrását, és meg kell találni a felelősöket. Gyújtogatással senki sem tehet igazságot.

Apa a fejét ingatva meredt az újságra.

– Azt hiszem, igazad van. Szeretnék segíteni rajtuk. De ami még ennél is fontosabb, rá kell jönnünk, hogyan akadályozzuk meg, hogy ilyesmi újra megtörténjen. Mostanában eléggé elharapóztak a hasonló incidensek, Eadlyn, és ez kifejezetten ijesztő.

A papírkosárba dobta az újságot, aztán felállt és az ablakhoz lépett. Tartásából kiolvashattam, mennyire feszült. Pozíciója időnként rengeteg örömöt szerzett neki, például amikor azokat az iskolákat látogatta meg, amelyek fejlesztésén oly fáradhatatlanul munkálkodott, vagy amikor látta, milyen virágzó közösségek alakultak ki a neve által fémjelzett háborúmentes időszakban. Csakhogy ezen alkalmak egyre ritkábbak lettek. A legtöbbször rendkívüli módon aggasztotta az ország állapota, és kénytelen volt mosolyt erőltetni az arcára az újságírók előtt, abban reménykedve, hogy derűs nyugalma másokra is átragad majd. Anya a segítségére volt ugyan e teher cipelésében, de attól még tagadhatatlanul az ő vállát nyomta egyedül az ország sorsa. Ahogy egy nap majd az enyémet fogja.

Talán túl hiú gondolat volt, de kicsit nyomasztott, hogy esetleg idejekorán beleőszülök.

– Eadlyn, kérlek, írj nekem egy emlékeztetőt, hogy el ne felejtsek levelet küldeni Harpen kormányzónak Zuniba. Ó, és azt is írd mellé, hogy Joshua Harpennek legyen címezve, ne az apjának. Folyton kimegy a fejemből, hogy a legutóbbi választáson már ő indult.

Utasításainak megfelelően mindezt lejegyeztem elegáns folyóírásommal, s közben átvillant a fejemen, mennyire megörvendeztetem majd vele később apát. Mivel régebben mindig azzal nyúzott, hogy rondán írok.

Még akkor is ezen vigyorogtam, amikor felnéztem rá, de rögtön megnyúlt az arcom, mert azt láttam, hogy a homlokát dörzsölve gyötrődik azon, hogyan találhat megoldást e problémákra.

– Apa? – Felém fordult, s önkéntelenül is kihúzta magát, mintha még előttem is erősnek kellene mutatkoznia. – Mit gondolsz, miért történnek ezek a dolgok? Hiszen nem volt ez mindig így.

Felvonta a szemöldökét.

– Az biztos, hogy nem volt mindig így – mormolta maga elé. – Eleinte mindenki annyira elégedettnek tűnt. Ahányszor csak megszabadultunk egy újabb kaszttól, az emberek mulatságokat rendeztek. Csak az elmúlt pár évben kezdett romlani a helyzet, amióta hivatalosan is eltöröltük az összes kasztot. – Kinézett az ablakon. – Csak arra tudok gondolni, hogy akik a kasztrendszerbe születtek bele, tisztában vannak azzal, mennyivel jobb ez a mostani rendszer. Hiszen könnyebb benne házasságot kötni vagy munkát találni. Egy család anyagi helyzetét nem egyetlen hivatás határozza meg. Az oktatás terén is több a választási lehetőség. Akik azonban már a kasztok nélkül nőttek fel, de még így is ellenállásba ütköznek… azt hiszem, egyszerűen csak nem tudják, mi mást tehetnének. – Rám nézett és vállat vont. – Időre van szükségem – mondta halkan. – Valahogy le kell állítani és rendbe kell hozni mindent, ami rossz, aztán újra beindítani az egészet.

Láttam, milyen mély ráncok jelentek meg a homlokán.

– Apa, nem hinném, hogy ez lehetséges lenne.

Elnevette magát.

– Pedig már csináltunk ilyet. Emlékszem…

A tekintete elkalandozott, aztán rám meredt, s mintha némán kérdezett volna valamit.

– Apa?

– Tessék?

– Jól vagy?

Pislantott párat.

– Igen, kedvesem, teljesen jól vagyok. Mondd csak, miért nem kezdesz el ezeken a költségvetést csökkentő terveken dolgozni? Délután végigmegyünk azon, amire jutottál. Most muszáj lesz anyáddal beszélnem.

– Rendben. – A matekozásban nem mutattam különösebb tehetséget, ezért aztán kétszer annyi időt kellett szánnom arra, hogy kidolgozzak egy költségvetési javaslatot vagy egyéb pénzügyi tervet. De nem voltam hajlandó elfogadni, hogy apa valamelyik tanácsadója majd megérkezik egy számológéppel, mert rendbe kell tennie mindazt, amit elszúrtam. Még ha egész éjjel fent is kellett maradnom, mindig igyekeztem pontos munkát végezni.

Ahren bezzeg igen tehetséges matematikus volt. Neki azonban nem volt muszáj ott ülni a költségvetést, övezetátsorolást vagy egészségügyet tárgyaló bizottságokban. Hét hülye percen múlt, és megúszta az egészet.

Apa vállon veregetett, majd kiszaladt a dolgozószobából. Jó időbe beletelt, mire képes lettem odafigyelni a számokra. Egyfolytában különös arckifejezése motoszkált a fejemben, s valamitől tévedhetetlen biztonsággal éreztem, hogy a dolognak hozzám lesz köze.

2. fejezet

Miután jó pár órán át dolgoztam a költségvetési jelentésen, úgy határoztam, hogy nagy szükségem lenne egy kis pihenőre, ezért visszavonultam a lakosztályomba, hogy Neenát megkérjem arra, masszírozza meg kicsit a kezemet. Imádtam, hogy a napomban akadnak ilyen fényűző pillanatok. Ruhák, amiket rám szabtak, valami egzotikus édesség, amit azért hozatunk repülővel, mert éppen csütörtök van és kedvünk szottyant rá, és szépséges holmik végtelen sora – ez a megannyi apró jutalom a munkám legkellemesebb részének számított.

A szobám a kertre nézett. A nap előrehaladtával a beszűrődő fény egyre melegebb, egyre mézesebb sárga árnyalatúvá mélyült. Igyekeztem a melegre koncentrálni, no meg Neena ujjaira, amelyek nagyon értették a dolgukat.

– Mindenesetre az arckifejezése olyan különössé vált. Mintha egy percre elkalandozott volna.

Épp azt próbáltam elmagyarázni, miért tartottam furának apa délelőtti viselkedését, de valószínűleg nem jártam sikerrel. Azt sem tudtam, hogy végül megtalálta-e anyát, mivel a dolgozószobába nem tért vissza.

– Gondolja, hogy esetleg beteg? Mert mostanában elég kimerültnek tűnik. – Neena beszéd közben sem hagyta abba a masszázst, ujjai továbbra is fürgén dolgoztak.

– Tényleg? – kérdeztem vissza, mert én nem úgy láttam, hogy apa fáradt lenne. – Valószínűleg csak feszült. Ami természetes is, hiszen annyi döntést kell meghoznia.

– Egy nap ez mind a kisasszony feladata lesz – jegyezte meg Neena, s a hangjában a játékosság mellett őszinte aggodalom csengett.

– Ami azzal jár majd, hogy kétszer ennyi masszázsra lesz szükségem.

– Nem is tudom – ingatta a fejét. – Néhány év múlva talán már valami mást szeretnék kipróbálni.

Hunyorogva elfintorodtam.

– Mi mást csinálna? Nem sok jobb állás van annál, mint amit a palota kínál.

Ekkor kopogtak az ajtón, s így nem volt alkalma felelni.

Felálltam, a vállamra terítettem a felsőmet, hogy elfogadható legyen a külsőm, majd biccentettem Neena felé, hogy beengedheti a látogatóimat.

Anya lépett be derűs arckifejezéssel, s apa is elégedett képpel követte. Önkéntelenül is eszembe jutott, hogy ez mindig így volt. Állami rendezvényeken vagy fontos vacsorákon anya apa mellett, vagy közvetlenül mögötte állt. De amikor egyszerű házaspárként mutatkoztak – nem mint király és királyné –, akkor apa mindig előreengedte.

– Szia, anya! – léptem hozzá, hogy megöleljem.

Egy fürtöt a fülem mögé simított, és rám mosolygott.

– Tetszik ez az összeállítás – mondta.

Büszkén tettem egy lépést hátra, s végigsimítottam a ruhámon.

– A karkötők remekül illenek hozzá, nem gondolod?

Felnevetett.

– Csodásan odafigyeltél a részletekre. – Időről időre megengedte, hogy kiválasszak neki egy cipőt vagy valami ékszert, de nem túl gyakran. Velem ellentétben anya nem lelte örömét az ilyesmiben, az ő szépségének nem volt szüksége semmiféle külső segítségre. Neki egyszerűen nem kellett erre figyelnie. Annyira tetszett benne ez a klasszikus szépség!

Megfordult és megérintette Neena vállát.

– Most elmehet – közölte halk hangon.

A komornám azonnal bókolt, és már magunkra is hagyott bennünket.

– Valami baj van?

– Nem, édesem. Csak négyszemközt szeretnénk beszélni veled. – Apa felénk nyújtotta a kezét és az asztalhoz tessékelt bennünket. – Van itt egy lehetőség, amit meg szeretnénk vitatni veled.

– Egy lehetőség? Talán elutazunk valahová? – Egyszerűen imádtam világot látni. – Kérlek, kérlek, mondjátok azt, hogy végre-valahára tengerpartra megyünk! Lehet azt, hogy csak mi hatan legyünk?

– Nem egészen. Nem elutazunk, hanem inkább vendégeket fogadunk – magyarázta anya.

– Ó! Vendégek! Kik jönnek?

Összenéztek, aztán anya folytatta.

– Te is tudod, hogy a helyzet eléggé bizonytalanná vált. A nép nyugtalan és elégedetlen, s képtelenek vagyunk enyhíteni a feszültséget.

– Tudom – sóhajtottam.

– Valami olyan megoldást keresünk, amivel fokozni lehetne a lelkesedést – tette hozzá apa.

Ez eléggé feldobott. A lelkesedés fokozásának legjobb módja az ünneplés volt. Én pedig mindig készen álltam egy kis mulatságra.

– És mire gondoltatok? – tudakoltam, de közben már azt tervezgettem, milyen legyen az új ruhám. Aztán persze gyorsan kivertem a fejemből, hiszen az adott pillanatban igazán nem erre kellett volna figyelnem.

– Nos – fogott bele apa –, a nép általában arra reagál a legjobban, ha valami pozitív dolog történik a családunkban. Amikor édesanyáddal összeházasodtunk, az volt az ország egyik legjobb időszaka. És arra emlékszel, hogy az emberek utcabálokat rendeztek, amikor megtudták, hogy Osten útban van?

Elmosolyodtam. Nyolcéves voltam, amikor Osten öcsém megszületett, és sosem felejtem el, milyen izgalom fogott el mindenkit a bejelentés hallatán. A szobámba beszűrődő zeneszót egész hajnalig hallgattam.

– Az olyan csodás volt!

– Valóban. Az emberek most már rád figyelnek, hiszen nem is olyan sokára te leszel a királynő. – Apa elhallgatott. – Arra gondoltunk, talán hajlandó lennél valami olyasmire, ami a nyilvánosság előtt zajlik, és amit az emberek érdekfeszítőnek találnak, közben pedig neked is komoly előnyödre szolgál.

Összeszűkült szemmel hallgattam, mert nem igazán értettem, hová akar kilyukadni.

– Figyelek.

Anya megköszörülte a torkát.

– Tisztában vagy azzal, hogy régebben a hercegnők más országok hercegeivel kötöttek házasságot, hogy ezzel szilárdítsák meg nemzetközi kapcsolataikat.

– Jól hallottam, hogy múlt időt használtál?

Felnevetett, engem azonban nem szórakoztatott ennyire a dolog.

– Igen.

– Remek. Mert Nathaniel herceg úgy néz ki, mint egy zombi, Hector herceg úgy táncol, mint egy zombi, amennyiben pedig a Német Szövetség hercege nem eszmél rá a személyes higiénia fontosságára a karácsonyi parti idejéig, úgy meg sem kell hívni.

Anya ingerülten masszírozta a halántékát.

– Eadlyn, te mindig olyan válogatós vagy.

Apa vállat vont.

– Ez talán nem is akkora baj – jegyezte meg, mire anya rámeredt.

Összevontam a szemöldököm.

– Mi az ördögről van szó?

– Te is tudod, milyen körülmények között ismertem meg édesanyádat – bökte ki apa.

Válaszképpen a szememet forgattam.

– Ki ne tudná? A ti történetetek már-már tündérmesének számít.

E szavak hallatán a tekintetük ellágyult, s arcukra üdvözült mosoly ült ki. Enyhén egymás felé hajoltak, s amikor apa anyára nézett, beleharapott az ajkába.

– Már elnézést, elsőszülött gyermeketek is a szobában van!

Anya elpirult, apa pedig megköszörülte a torkát és folytatta: – A Párválasztó számunkra sikeresen zajlott. És bár a szüleimnek megvoltak a maguk problémái, tulajdonképpen náluk is bevált. Így hát… azt reméltük… – Tétován elhallgatott, majd a szemembe nézett.

Elég lassan esett le a célzás. Hiszen azt ugyan tudtam, mi volt a Párválasztó, de soha, egyetlenegyszer sem merült fel, hogy nekünk, királyi utódoknak bármi közünk lehetne hozzá, személy szerint nekem pedig végképp nem.

– Nem!

Anya figyelmeztető mozdulattal emelte fel a kezét: – Egyszerűen csak hallgass végig…

– Egy Párválasztó? – törtem ki. – Ez őrület!

– Eadlyn, most nem viselkedsz józanul.

Vasvillatekintettel meredtem anyára.

– Megígérted… megígértétek, hogy sosem fogtok arra kényszeríteni, hogy pusztán a diplomáciai kapcsolatok kedvéért menjek hozzá valakihez. Szerinted ez mennyiben lenne más?

– Hallgass meg bennünket – kérte.

– Nem! – kiáltottam. – Nem teszem meg!

– Nyugodj meg, szívem.

– Ne beszélj így velem! Nem vagyok gyerek!

– Pedig teljesen úgy viselkedsz – sóhajtotta anya.

– Tönkreteszitek az életemet! – Beletúrtam a hajamba, aztán megpróbáltam mélyeket lélegezni, hátha attól képes leszek gondolkodni. Ez nem történhet meg. Velem semmiképpen.

– Ez egy óriási lehetőség – szólalt meg apa.

– Megpróbáltok hozzáláncolni valami vadidegenhez!

– Mondtam neked, hogy makacskodni fog – mormolta anya apa felé.

– Nem is tudom, kitől örökölhette – vágott vissza mosolyogva apa.

– Ne tegyetek úgy, mintha nem lennék itt!

– Ne haragudj – vette át a szót apa. – De szeretnénk, ha azért fontolóra vennéd.

– És Ahren? Ő nem csinálhatná?

– Nem Ahren lesz a következő uralkodó. Egyébként pedig, neki ott van Camille.

Camille hercegnő a francia trónörökös volt, s pár éve addig rebegtette a szempilláit, míg beverekedte vele magát Ahren szívébe.

– Akkor házasodjanak össze ők! – rimánkodtam.

– Camille-ból királynő lesz, amikor annak eljön az ideje, s hozzád hasonlóan ő lesz az, aki házassági ajánlatot tesz a szerelmének. Ha a döntés Ahrené lenne, valószínűleg megfontolnánk, így azonban nincs értelme.

– És Kaden? Nem lehetne, hogy vele csináltassátok a dolgot?

Anya szárazon felnevetett.

– Hiszen még csak tizennégy éves! Ennyi időnk nincs. Az embereknek most van szüksége valamire, ami fellelkesíti őket. – Összeszűkült szemmel méregetett. – Egyébként pedig, komolyan kérdem, nincs itt az ideje annak, hogy elkezdj keresni valakit, aki majd együtt kormányoz veled?

Apa biccentett.

– Így igaz. Nem jó, ha ez a felelősség egyetlen ember vállát nyomja.

– De én még nem akarok férjhez menni – esedeztem. – Kérlek, ne tegyétek ezt velem. Még csak tizennyolc éves vagyok!

– Én pontosan ennyi idős voltam, amikor hozzámentem édesapádhoz – jelentette ki anya.

– De nem állok készen – bizonygattam. – Nem akarok férjet. Kérlek, ne tegyétek ezt velem!

Anya átnyúlt az asztal felett, és a kezemre simította a tenyerét.

– Senki sem tenne veled semmit. Te tennél valamit a népedért. Ajándékot adnál nekik.

– Úgy érted, mosolyt erőltetnék az arcomra, miközben sírni lenne kedvem?

Rosszalló kifejezés futott át az arcán egy pillanatra.

– Ez mindig is együtt járt a társadalmi szerepünkkel.

Ráfüggesztettem a tekintetem, és némán követeltem, hogy álljon elő valami jobb válasszal.

– Eadlyn, miért nem gondolod végig nyugodtan az egészet? – vetette fel higgadtan apa. – Tisztában vagyok azzal, hogy igen komoly dolgot kérünk tőled.

– Vagyis van választási lehetőségem?

Apa nagy levegőt vett, s egy pillanatra elgondolkodott.

– Nos, édesem, választási lehetőségből tulajdonképpen harmincöt is a rendelkezésedre állhat.

Felpattantam a székből, és az ajtóra mutattam.

– Kifelé! – követeltem. – Menjetek!

Egyetlen további szó nélkül hagyták el a szobámat.

Hát nem tudták, hogy ki vagyok? Hogy mire neveltek? Én Eadlyn Schreave vagyok. Nincs senki, akinek a hatalma az enyémhez lenne mérhető.

Szóval, ha azt hiszik, hogy harc nélkül megadom magam, akkor nagyot tévednek.

3. fejezet

Úgy határoztam, hogy a szobámban vacsorázom. Semmi kedvem sem volt egy asztalhoz ülni a családommal. Mindannyiukra iszonyúan haragudtam. A szüleimre azért, mert boldogok, Ahrenre azért, mert nem igyekezett jobban tizennyolc évvel ezelőtt, Kadenre és Ostenre pedig azért, mert túl fiatalok a dologhoz.

Neena előlépett a hátam mögül, és megtöltötte a csészémet.

– El fogja vállalni a kisasszony? – kérdezte.

– Még megpróbálok menekülő útvonalat találni.

– Mi lenne, ha azt mondaná, hogy már szerelmes valakibe?

A fejemet rázva piszkáltam bele az elém helyezett ételbe.

– Az orruk előtt sikerült vérig sértenem a három legvalószínűbb jelöltet.

Kis tálka bonbont tett az asztal közepére – pontosan ráérzett arra, hogy inkább vágyom csokoládéra, mint a kaviárszemcsékkel meghintett lazacra.

– Akkor esetleg egy palotaőr? A szobalányok állandóan beléjük szeretnek – mondta kuncogva.

– Náluk ez rendben is van, de én még nem vagyok annyira kétségbeesve – vágtam vissza lenéző hangon.

Lefagyott a mosoly az arcáról.

Azonnal tudtam, hogy ezzel megbántottam, de hát akkor is ez volt az igazság. Nem választhattam bárkit, palotaőrt pedig végképp nem. Már belegondolni is időpazarlás volt. Muszáj megtalálnom a kiutat ebből a helyzetből.

– Nem úgy értettem, Neena. Mindössze arról van szó, hogy tőlem a nép elvár bizonyos dolgokat.

– Hát persze.

– Végeztem. Elmehet éjszakára. A tálalókocsit az edényekkel majd a folyosón hagyom.

Biccentett, és egyetlen szó nélkül távozott.

Még elmajszoltam pár bonbont, mielőtt végképp letettem volna a vacsorázásról, aztán belebújtam a hálóingembe. Képtelen voltam jó érveket felsorakoztatni a szüleim előtt, Neena pedig nem értette az egészet. Csak egyetlen személy maradt, aki képes az én szemszögemből átlátni a helyzetet, aki mintha a másik felem lett volna. Muszáj volt Ahrennel beszélnem.

– Ráérsz? – szóltam be a résnyire kinyitott ajtón át.

Ahren az asztalánál ült, és valamit írogatott. Szőke haja olyan borzas volt, amilyen a nap végére általában lenni szokott, de a szeme egyáltalán nem tűnt fáradtnak. Meghökkentően hasonlított apára a fiatalkori fényképen. Még mindig a vacsorához viselt elegáns öltönyét viselte, de a zakótól és nyakkendőtől már megszabadult, hogy kényelmesebben teljék az estéje.

– Az ég szerelmére, kopoghatnál ám!

– Tudom, tudom, de vészhelyzet van.

– Ebben az esetben egy palotaőrre lesz szükséged – mordult fel, és figyelmét újra a papírjai felé fordította.

– Ezt ma már hallottam – mormoltam az orrom alatt. – Komolyan beszélek, Ahren. Szükségem van a segítségedre.

A válla fölött hátrapillantott rám, s már láttam, hogy eldöntötte, megadja magát. Lábával lazán felém tolta a mellette álló széket.

– Ebben az esetben fáradj beljebb az én kis dolgozószobámba.

Leültem, és mélyet sóhajtottam.

– Mit irkálsz?

Fürgén pár papírlapot dobott arra, amin addig dolgozott.

– Camille-nak írok levelet.

– De azt tudod, ugye, hogy akár fel is hívhatnád?

– Ó, hát fel is fogom hívni – vigyorodott el. – De azért ezt is elküldöm neki.

– Ennek a világon semmi értelme. Mi mindenről tudtok fecsegni, ami nemcsak egy telefonbeszélgetést, de még egy levelet is megtölt?

Oldalra billentette a fejét.

– Közlöm veled, hogy a telefonálás és a levélírás célja nem ugyanaz. Azért hívom fel Camille-t, hogy a legfrissebb eseményekről tájékoztassam, és megtudjam tőle, hogy telt a napja. A leveleket pedig olyan témákra tartom fenn, amiket nem mindig mondhatok ki hangosan.

– Ó, csakugyan? – Előrehajoltam, és a papír felé nyúltam.

Ám a közelébe sem érhettem, mert Ahren elkapta a csuklómat.

– Ki is nyírnálak – helyezte kilátásba.

– Remek! – vágtam vissza. – Akkor legalább te leszel a trónörökös, neked kell végigcsinálnod egy Párválasztót, és búcsút inthetsz a drágalátos Camille-odnak.

– Micsoda? – gyűrődött ráncokba a homloka.

Visszahanyatlottam a székbe.

– Apa és anya szeretné, ha a népre lelkesítőleg hatna valami. Úgy döntöttek, hogy Illéa boldogulása érdekében részt kell vennem egy Párválasztón – jelentettem ki eltúlzott hazafisággal.

Arra számítottam, hogy szörnyen megdöbben. Esetleg együtt érzőn megpaskolja a vállam. Ahren azonban hátravetett fejjel kacagásban tört ki.

– Ahren!

Zavartalanul vihogott tovább, előredőlt és a térdét csapkodta.

– Össze fogod gyűrni az öltönyödet – figyelmeztettem, amitől csak még jobban nevetett. – Az ég szerelmére, hagyd már abba! Szerinted mit tegyek?

– Honnan tudjam? Már azt sem értem, miért képzelték a szüleink, hogy beválna a dolog – tette hozzá még mindig vigyorogva.

– Ezzel meg mire célzol?

Vállat vont.

– Nem is tudom. Azt hiszem, egyszerűen azt hittem, hogy ha valaha is férjhez mész, akkor erre csak jó idő múlva kerül sor. Szerintem mindenki így látta.

– Ez meg mit jelentsen?

Amikor a kezem után nyúlt, végre elárasztott az a szívmelengető érzés, ami miatt idejöttem hozzá.

– Ugyan már, Eady, mindig is annyira független voltál. Ez valami királynői vonás lehet benned. Szereted, ha te mondhatod meg, hogyan legyenek a dolgok, szeretsz egyedül cselekedni. Eszembe sem jutott, hogy társat választanál magadnak, legalábbis nem az uralkodásod elején.

– Mintha bizony lett volna bármi beleszólásom a dologba – mormoltam, és bár a fejemet lehajtottam, a tekintetemet nem vettem le az öcsémről.

Válaszképpen enyhén elhúzta a száját.

– Szegény kicsi hercegnőcske! Hát nem akarsz az egész világ felett uralkodni?

Rácsaptam a kezére.

– Mindössze hét percen múlt. Neked kellett volna előbb születned. Sokkal szívesebben ücsörögnék én is levelet firkálgatva a hülye papírmunka helyett. És ez az egész röhejes Párválasztó akkora marhaság! Hát nem veszed észre, mennyire borzalmas?

– No de mégis, te hogyan kerültél bele? Azt hittem, hogy már eltörölték a dolgot.

Erre csak a szememet forgattam.

– Hozzám a világon semmi köze sincs. Épp ez benne a legszörnyűbb. Apa ellenállást érzékel a közéletben, és így akarja elterelni róla a figyelmet. Tényleg kezd rosszá válni a helyzet, Ahren – ingattam a fejem. – Lakóházakat és vállalkozásokat tesznek tönkre. Akadtak már halálesetek is. Apa nem igazán tudja, mi a feszültség forrása, de szerinte főleg a mi kortársaink gerjesztik, az a generáció, amely már kasztok nélkül nőtt fel.

Ahren elfintorodott.

– Ennek semmi értelme. Már hogyan zaklathatna fel bárkit is az, ha korlátok nélkül nőhet fel?

Elhallgattam, és alaposabban belegondoltam. Hogyan is magyarázhatnék meg valami olyat, amit a legjobb esetben is csak sejthetünk? – Nos, én például úgy nőttem fel, hogy mindenki azt hajtogatta, egy nap királynő leszek. Ennyi az egész. Nem volt választásom. Te úgy cseperedtél fel, hogy tudtad, több lehetőséged is van. Lehetsz katona vagy nagykövet, egy sereg dolgot megtehetsz. Mi lenne, ha mégsem így állnának a dolgok? Ha nem lennének meg ugyanazok a lehetőségeid, amiket eddig adottnak vettél?

– Hmmm – tűnődött el az öcsém, aki pontosan értette, mit mondok. – Szóval nem jutnak hozzá bizonyos munkákhoz?

– Munkához, oktatáshoz, pénzhez. Hallottam olyan esetről is, hogy bizonyos családokban a régi kasztrendszer miatt nem engedték meg a gyerekeiknek, hogy összeházasodjanak. Semmi sem úgy történik, ahogy apa elképzelte, és már-már lehetetlen uralni a helyzetet. Rákényszeríthetjük-e az embereket arra, hogy igazságosan viselkedjenek?

– És apa most ezen töri a fejét? – tudakolta kétkedő hangon Ahren.

– Igen, én pedig a figyelemelterelő mutatvány lennék addig is, míg elő nem áll egy tervvel.

Az öcsém felkuncogott.

– Ennek már több értelme van, mint annak, hogy hirtelen rád tört a romantikus hangulat.

Oldalra billentettem a fejem.

– Hagyjuk már ezt, Ahren. Na és, mi van akkor, ha nem érdekel a házasság? Számít talán? Akadnak más egyedülálló nők is.

– Csakhogy más nőktől nem várják el, hogy utódot hozzanak a világra.

Újra ráhúztam egyet.

– Segíts már! Mitévő legyek?

A szemembe nézett, s tudtam: ahogy nekem a világon semmi nehézséget nem jelent olvasni Ahren érzéseiben, ő is tisztán látja, mennyire megrettentem. Nem ingerült vagyok, és nem dühös. Nem felháborodtam és nem viszolygok.

Hanem félek.

Mert egy dolog tudni: elvárják tőlem, hogy uralkodjak, hogy a kezembe vegyem emberek millióinak a sorsát. Ez mégiscsak egy feladat, egyfajta munka. Kipipálhatom mindazt, ami már megvan, rábízhatom másra az elvégzésüket. Csakhogy ez jóval személyesebb ügynek ígérkezett, az életem egy olyan szeletére vonatkozott, amelynek egyedül rám kellett volna tartoznia, és most kiderült, hogy mégsem így van.

Ahren arcáról lefoszlott a játékos mosoly, s közelebb húzta a székét az enyémhez.

– Amennyiben csak arról van szó, hogy el kell terelni az emberek figyelmét, úgy talán javasolhatnál… egyéb lehetőségeket. Egy jövőbeli házasság korántsem az egyetlen megoldás. Az is igaz viszont, hogy ha anya és apa erre a következtetésre jutottak, akkor talán már kimerítettek minden más lehetőséget.

A kezembe temettem az arcom. Nem akartam elárulni, hogy őt magát is felajánlottam, mint szóba jöhető lehetőséget, sőt még Kadent is elfogadható pótléknak találtam. Éreztem, hogy igaza van, hogy a szüleimnek a Párválasztó az utolsó reménye.

– Figyelj ide, Eady. Te leszel az első lány, aki saját jogán ül a trónra. És a nép sokat vár tőled.

– Mintha bizony nem tudnám!

– Csakhogy – folytatta –, ez azt jelenti, hogy komoly kártyák vannak a kezedben.

Kissé felemeltem a fejem.

– Hogy érted?

– Ha a szüleink valóban úgy vélik, hogy ennek meg kell lennie, akkor kénytelenek lesznek alkuba bocsátkozni veled.

Egy hajszálnyit feljebb emeltem a fejem.

– Ezt hogy érted?

– Ha annyira szeretnék, hogy megtedd a kedvükért, akkor kezdj velük tárgyalásokba.

Ültömben kihúztam magam, s a gondolataim csak úgy cikáztak, miközben megpróbáltam kitalálni, mit is kérjek. Talán meg tudnám találni a módját annak, hogy gyorsan véget érjen az egész, s jó esetben lánykérés nélkül.

Lánykérés nélkül!

Ha elég ügyes vagyok, akkor valószínűleg rávehetem apát arra, hogy a Párválasztó megrendezéséért cserébe gyakorlatilag bármibe beleegyezzen.

– Tárgyalás… – suttogtam magam elé.

– Pontosan.

Felálltam, megmarkoltam Ahren mindkét fülét, és cuppanós puszit nyomtam a homlokára.

– Te vagy a hősöm, ehhez kétség sem fér!

Elmosolyodott.

– Érted, királynőm, bármit megtennék.

– Köszönöm, Ahren. – Halkan felnevettem, és játékosan meglöktem.

– Gyerünk, fogj hozzá a munkához. – Az ajtó felé fordított, s gyanítottam, sokkal inkább az érdekli, hogy végre visszatérhessen a levélíráshoz, mint az, hogy én nekiállhassak terveket kovácsolni.

Kirontottam a szobából, s a sajátom felé igyekeztem néhány iratért. Muszáj volt alaposan végiggondolnom mindent.

Amikor bekanyarodtam egy sarkon, teljes erővel beleütköztem valakibe, és a szőnyegen kötöttem ki.

– Aú! – kiáltottam fel panaszos hangon, és amikor felnéztem, Miss Marlee fiát, Kile Woodworköt pillantottam meg.

Kile és a Woodwork család többi tagja azon az emeleten lakott a palotában, ahol mi is – ez ritka nagy megtiszteltetésnek számított. Illetve bosszúságnak, attól függően, hogyan érzett valaki Woodworkék iránt.

– Már megbocsáss! – förmedtem rá.

– Nem én voltam az, aki rohant – közölte, és elkezdte felszedegetni elejtett könyveit. – Igazán körülnézhetnél néha.

– Egy igazi úriember most felsegítene – emlékeztettem.

Kile lenézett rám, egy fürtje a szemébe lógott. Nagyon is ráfért volna egy hajvágás és borotválkozás, s az inge is túl nagynak tűnt. Nem is tudtam igazán, miért érezzem magam inkább zavarban: miatta, hogy ilyen rendetlenül fest, vagy a saját családom miatt, hogy ilyesmiknek van kitéve.

Különösen az volt bosszantó, hogy Kile külseje nem mindig volt ennyire rendezetlen, vagyis most sem kellett volna így kinéznie. Vajon mennyire lehet megerőltető megfésülködni?

– De Eadlyn, hiszen sosem tartottál úriembernek.

– Ez igaz. – Felálltam a segítsége nélkül, és leporoltam a ruhám.

Az elmúlt fél év során Kile megkímélt igen kevéssé izgalmas társaságától, mivel Fennley-be ment, hogy elvégezzen valami emelt szintű kurzust. Az anyja gyakorlatilag az elutazása napjától fogva egyfolytában arról panaszkodott, hogy mennyire hiányzik neki. Fogalmam sem volt arról, mit tanul, és teljesen hidegen is hagyott a dolog. Mostanra azonban visszatért, s jelenléte újabb feszültségforrás volt egyre gyarapodó listámon.

– És vajon miért is vágtat lóhalálában egy valódi hölgy?

– Ennek a megértéséhez te túl ostoba vagy.

Felnevetett.

– Ó, igen, hiszen olyan buta vagyok. Kész csoda, hogy sikerül egyedül megmosakodnom.

Kis híján megtudakoltam, hogy valóban szokott-e mosakodni, mivel inkább olyan benyomást keltett, mintha menekülőre fogná, ahányszor csak szappanra emlékeztető tárgy kerül a közelébe.

– Remélem, ezek közül a könyvek közül legalább az egyik az alapfokú etikettről szól. Mert nagyon is rád fér némi ismétlés.

– Még nem vagy királynő, Eadlyn. Úgyhogy viselkedj egy fokkal emberibben. – Ezzel már ment is, engem pedig a düh fojtogatott, hogy nem az enyém lett az utolsó szó.

De továbbsiettem. Sokkal komolyabb problémáim voltak annál, hogy milyen is Kile modora. Nem vesztegethettem az időt marakodással, ahogy azt sem engedhettem meg magamnak, hogy olyasmi terelje el a figyelmemet, aminek nincs szerepe abban, hogyan fogok megszabadulni a Párválasztótól.

4. fejezet

– Szögezzük le – jelentettem ki, miután helyet foglaltam apa dolgozószobájában –, hogy semmi vágyam férjhez menni.

Biccentett.

– Megértem, hogy most még nem akarsz házasságot kötni, de arról se feledkezzünk meg, Eadlyn, hogy mindig tudtad: egy napon férjhez kell menned. Kötelességed biztosítani a királyi vérvonal folytonosságát.

Gyűlöltem, amikor így beszélt a jövőmről – mintha a szex, a szerelem és a kisbabák nem is számítanának boldog dolgoknak, hanem mindössze feladatok lennének, amiket le kell tudni ahhoz, hogy az ország simán működhessen tovább. Ezzel sikerült a rám váró kilátásokból minden örömöt kiirtania.

Hát nem épp az lenne a fontos, hogy ezek számítsanak az életem legremekebb részeinek? A valódi élvezetnek?

De csak megráztam a fejem, mert nem akartam az aggodalmaimmal foglalkozni, és az előttem álló feladatra koncentráltam.

– Ezt értem. És egyetértek azzal, hogy fontos dolog – jelentettem ki diplomatikusan. – De mondd csak, a saját Párválasztód idején nem tartottál attól, hogy talán nem akad majd senki a kiválasztottak között, aki megfelelne neked? Nem féltél attól, hogy esetleg nem a megfelelő okokból jelentkeztek a versengésre?

Ajka megrándult, majd elmosolyodott.

– Minden ébren töltött pillanatomban, és legalább az álmaim felében is.

Régebben néhányszor futólag megemlített egy lányt, aki annyira alkalmazkodó természetű volt, hogy apa ki nem állhatta, meg egy másikat, aki nem hagyott ki egyetlen alkalmat sem az események manipulálására. Részleteket vagy neveket nem tudtam, és ezt cseppet sem bántam. Meg sem próbáltam elképzelni, hogy apa beleszerethetett volna anyán kívül bárki másba.

– De mivel én leszek az első nő, aki a saját jogán uralkodik… nem érzed úgy, hogy lehetnének bizonyos elvárások azt illetőleg, hogy ki ül mellém a trónra?

Oldalra billentett fejjel hallgatott.

– Folytasd csak.

– Biztosra veszem, hogy van valamiféle biztonsági ellenőrzés, amely gondoskodik arról, nehogy valami igazi pszichopata jusson be a palotába, igaz?

– Természetesen. – De úgy vigyorgott, mintha ez nem is lenne ésszerű aggály.

– Csakhogy én nem bízom meg akárkiben, hogy elvégezze ezt a feladatot. Így hát… – itt mélyet sóhajtottam –, csak akkor egyezem bele abba, hogy végigcsináljam ezt a nevetséges mókát, ha előtte teszel néhány csekélyebb ígéretet.

– Nem móka, hanem kivételesen sikeres vállalkozás. No de kérlek, drága lányom, áruld el, hogy mit szeretnél.

– Először is, azt akarom, hogy a résztvevőknek szabadságában álljon bármikor kiszállni a versenyből, ha ezt kívánják. Semmi szükségem arra, hogy valaki úgy érezze, muszáj maradnia, holott cseppet sem érdeklem, ahogy a palotabeli élet sem.

– Ezzel mélységesen egyetértek – helyeselt lelkesen apa. Úgy tűnt, az elevenére tapintottam a dologgal.

– Nagyszerű! És bár sejtem, hogy ezt esetleg ellenezni fogod, mégis… ha a Párválasztó végéig nem találok senkit, aki alkalmas lenne, akkor lefújjuk az egészet. Nincs herceg, nincs esküvő.

– Á! – kiáltott fel apa, előrehajolt a székében, és rám szegezte mutatóujját. – Ha ebbe belemegyek, akkor már az első napon megszabadulsz a jelöltektől, és még csak meg sem próbálkozol a dologgal!

Egy darabig hallgattam, végiggondoltam mindent.

– És ha garantálnék egyfajta ütemezést? Ha, mondjuk, három hónapon át biztosan hagynám, hadd fusson a Párválasztó, és legalább ennyi ideig mérlegelném a lehetőségeimet? Azután pedig, amennyiben nem találok magamhoz illő párt, szélnek ereszthetnénk a versenyzőket.

Elgondolkodva végigsimított tenyerével a száján, kicsit fészkelődött a székén, majd egyenesen a szemembe nézett.

– Eadlyn, ugye, tisztában vagy azzal, hogy mindez mennyire fontos?

– Hát persze – vágtam rá rögtön, mert nagyon is pontosan tudtam, milyen komoly dologról beszélünk. Éreztem, egyetlen rossz lépés, és az életem olyan pályára kerül, amin sosem leszek képes módosítani.

– Végig kell csinálnod ezt, méghozzá jól. Mindenki kedvéért. A mi családunk élete a nép boldogságát szolgálja.

Elkaptam a tekintetem. Én inkább úgy éreztem, mintha anya, apa meg én lennénk itt az áldozati szentháromság, a többiek pedig azt csinálják, amihez csak kedvük van.

– Nem fogsz csalódni bennem – ígértem. – Tedd, amit tenned kell. Tervezgess, találd meg a módját a nép megbékítésének, én pedig gondoskodom egy elfogadható időtartamról, ami alatt mindezt tető alá hozhatod.

Elgondolkodott, tekintete a mennyezet felé kalandozott.

– Három hónap? És megígéred, hogy tényleg megpróbálod?

Felemeltem a kezem.

– A szavamat adom. Ha akarod, akár alá is írok valamit, de azt nem ígérhetem meg, hogy szerelmes leszek.

– Ebben azért én nem lennék ennyire biztos a helyedben – jegyezte meg bölcselkedve. Csakhogy én nem voltam ő, és nem voltam anya sem. Nem számított, apa mennyire romantikusnak képzeli az egészet, én csak arra tudtam gondolni, hogy az otthonomat meg fogja szállni harmincöt hangos, undok, fura szagú fiú. Ebben semmi varázslatosat nem láttam.

– Rendben.

Felpattantam, szinte táncolni lett volna kedvem.

– Tényleg?

– Tényleg.

A keze után nyúltam, megráztam, és ezzel megpecsételtem a jövőmet.

– Köszönöm, apa.

Gyorsan elhagytam a szobát, mielőtt feltűnhetett volna neki széles vigyorom. Máris azon járt az eszem, hogyan vehetném rá a legtöbb fiút arra, hogy saját elhatározásából távozzon. Ha úgy hozza a szükség, képes leszek kifejezetten ijesztőnek mutatkozni, vagy esetleg megtalálni annak a módját, hogyan tehetném a palotát igen ellenséges környezetté a számukra. Osten személyében még titkos fegyverem is akadt – neki volt mindannyiunk között a leginkább csínytevő természete, és ha megkérem, biztosan segít. Még csak különösebben győzködnöm sem kell.

Ha egy átlagos fiú megpróbál felnőni a feladathoz, hogy herceggé váljon, az természetesen csodálattal tölt el, csakhogy engem senki sem fog megbéklyózni, mielőtt erre készen állnék. Tenni fogok arról, hogy azok a szerencsétlenek megtudják, mire is vállalkoztak.

A stúdiót hűvösen tartották, de mihelyt bekapcsoltak a reflektorok, mintha valami sütőben üldögéltünk volna. Már évekkel ezelőtt megtanultam a leckét, és a Híradóra mindig lengén öltöztem – ezért is vettem fel ezen az estén egy vállat szabadon hagyó ruhát. Mint mindig, most is elegáns benyomást keltettem, és legalább nem fenyegetett a hőguta veszélye.

– Tökéletes öltözék – jegyezte meg anya, s meghuzigálta az ujjak apró fodrait. – Csinos vagy.

– Köszönöm. Te is.

Mosolyogva tovább igazgatta a ruhámat.

– Köszönöm, szívem. Tudom, hogy ez most kicsit sok neked, de szerintem a Párválasztó mindenkinek jót tesz majd. Túl sok időt töltesz egyedül, és egy idő után egyébként is el kellene gondolkodnunk a dolgon, és…

– És a népet boldoggá teszi. Tudom.

Azon voltam, hogy a hangomból ne derüljön ki, mennyire nyomorultul érzem magam. Gyakorlatilag már túljutottunk azon a koron, amikor a hercegnőket áruba bocsátották, de… de ez nem sokban különbözött tőle. Ezt anya vajon felfogta?

A tekintete a ruhámról az arcomra siklott. A pillantása láttán valami azt súgta, hogy sajnálja a dolgot.

– Tudom, hogy ezt nagy áldozatnak érzed, és az is igaz, hogy ha az életed a nép szolgálata, akkor többször is kell olyasmit tenned, amit nem akarsz, de muszáj. – Nagyot nyelt. – Én azonban így találtam rá az apádra és a legközelebbi barátaimra, s azt is megtanultam, hogy erősebb vagyok, mint valaha is hittem volna. Értesültem az apáddal kötött megállapodásodról, és ha a Párválasztó úgy ér véget, hogy nem akadsz rá az igazira, hát legyen. De kérlek, ne zárkózz el a tapasztalattól. Lépj előre, tanulj újabb dolgokat. És próbálj meg ne nagyon utálni bennünket azért, mert megkértünk rá.

– Nem utállak.

– De megfordult a fejedben, amikor előálltunk a javaslattal – jegyezte meg széles mosollyal. – Igaz?

– Tizennyolc éves vagyok. A genetikai kódom szerint is civakodnom kell a szüleimmel.

– Egy jó kis veszekedés nem zavar, feltéve, hogy a végén még mindig tisztában vagy azzal, mennyire szeretlek.

Felé nyúltam, hogy megöleljem.

– És én is szeretlek. Ígérem.

Egy másodpercig magához szorított, aztán hátralépett, és lesimította a ruhám, hogy mielőtt elmenne megkeresni apát, egészen biztosan makulátlan legyen a külsőm. Én pedig indultam, hogy leüljek Ahren mellé, aki gunyorosan huzigálta fel-le a szemöldökét.

– Jól festesz, nővérkém. Már-már menyasszonyosan.

Eligazgattam a szoknyámat, és kecses mozdulattal helyet foglaltam.

– Ha még egy szót szólsz, éjszaka álmodban kopaszra borotválom a fejed.

– Én is imádlak.

Igyekeztem elnyomni a mosolyomat, de nem sikerült. Az öcsém mindig tudta, mit kell mondani.

A terem megtelt a palota háznépével. Miss Lucy egyedül jött, mivel Leger tábornok szolgálatban volt, Mr. és Mrs. Woodwork pedig a kamerák mögött ült Kile és Josie társaságában. Woodworkéknek több gyermeke nem volt, és mivel tudtam, hogy anya szemében Miss Marlee mennyit jelent, megtartottam magamnak a véleményemet, miszerint a gyerekei egyszerűen borzalmasak. Kile nem volt annyira undok, mint Josie, de évek óta ismertem, s ez idő alatt egyetlenegyszer sem beszélt velem semmiről, ami akár csak egy kicsit is érdekes lett volna. Komolyan mondom, ha álmatlanságban szenvednék, őt venném fel, hogy beüljön a szobámba és szóval tartson. Ezzel a probléma meg is oldódna. Josie pedig… ki sem tudtam fejezni, micsoda kis nyavalyás volt az a lány!

Libasorban bevonultak apa tanácsadói, s belépéskor mind meghajoltak. Apa kabinetjében mindössze egy nő kapott szerepet, a csinos, filigrán termetű Lady Brice Mannor. Sosem értettem igazán, hogyan képes egy ennyire tartózkodó teremtés megmaradni a politikai arénában. Egyszer sem hallottam, hogy felemelte volna a hangját vagy indulatba jött volna, de az emberek odafigyeltek rá. Engem a férfiak csakis akkor hallgattak meg, ha szigorú képpel fordultam hozzájuk.

Amikor megláttam, különös gondolatom támadt. Mi lenne, ha királynőként egész csapat női tanácsadót tartanék?

Ez érdekes kísérletnek ígérkezik.

A tisztségviselők és tanácsadók előadták a bejelentenivalójukat és híreiket, amelynek végén Gavril felém fordult.

Gavril Fadaye-nek hátrafésült, ezüstösen ősz haja volt és tetszetős arcvonásai. Az utóbbi időben többször is említette a visszavonulást, de egy ilyen horderejű hír után egy darabig még biztosan marad.

– Illéa népe, ma este műsorunk befejezéseképpen igen izgalmas hírrel szolgálhatunk. Ennek bejelentésére pedig nincs senki, aki alkalmasabb lenne, mint jövendő királynőnk, a gyönyörű Eadlyn Schreave.

Nagyívű gesztussal felém intett, én pedig az udvarias taps közepette szélesen mosolyogva átvágtam a szőnyeggel borított pódiumon.

Gavril futólag megölelt, és két puszit nyomott az arcomra.

– Üdvözlöm, Eadlyn hercegnő.

– Köszönöm, Gavril.

– Nos, ha egészen őszinte akarok lenni, akkor elárulom, mintha csak tegnap lett volna, hogy bejelentettem az ön és Ahren öccse születését. El sem hiszem, hogy azóta eltelt több mint tizennyolc év.

– Pedig így van. Felnőttünk. – A családom felé pillantottam, kedvesen összenéztünk.

– Uralkodása korszakos jelentőségűvé válhat. Úgy vélem, Illéa nagyon kíváncsi arra, mit készül majd tenni jó néhány év múlva, amikor az ország királynője lesz.

– Minden bizonnyal izgalmas időszak lesz, csakhogy én nem szeretnék ilyen sokat várni arra, hogy bevonuljak a történelembe. – Játékosan oldalba böktem a könyökömmel, mire ő úgy tett, mintha meglepődött volna.

– Miért is nem árulja el nekünk, hogy mire készül, felség?

Kihúztam magam, belenéztem a C kamerába, és elmosolyodtam.

– Az évek során nagyszerű nemzetünk sok változáson ment keresztül. Csak a szüleim életében tanúi lehettünk országunkban a lázadók felszámolásának, s bár még akad bőven kihívás, a kasztrendszer már semmiképpen sem választja el képzeletbeli vonalak mentén egymástól az embereket. Egy egészen rendkívüli szabadság időszakát éljük, s nagy érdeklődéssel várjuk, hogy népünk kiteljesítse magát.

Nem feledkeztem meg arról, hogy mosolyogjak és érthetően, tisztán beszéljek. A nyilvánosság előtti megszólalás megfelelő technikáját beszédleckék során sajátítottam el több éven át, s tudtam, minden olyan pontot megemlítettem, amit szándékomban állt.

– Ez mind csodálatos… de ettől én még mindig csak egy tizennyolc éves lány vagyok. – A vendégek és tanácsadók itt halkan felnevettek. – Egy kicsit unalmassá tud válni, amikor az ember a napja legnagyobb részét az édesapjával tölti egy dolgozószobában. Már elnézést, felség, nem bántásnak szántam – tettem hozzá apa felé fordulva.

– Nem is vettem annak