Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tiéd a főszerep (Tiéd a főszerep-sorozat 1.), 2020

Miénk a pillanat (Tiéd a főszerep-sorozat 2.), 2020

Neked megadom magam, 2021

Enyém a végszó (Tiéd a főszerep-sorozat 3.), 2021

Dario (Veszteség-sorozat 1.), 2022

Megtévesztő szerelem, 2022

Hazel (Veszteség-sorozat 2.), 2023

Amíg a szerelem el nem választ, 2023

Izlandi vakrandi, 2023

Colton (Veszteség-sorozat 3.), 2024

Éjféli napsütés, 2024

Copyright © Károly Melinda, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-94-6

A zene rendet teremt a káoszból:
mert a ritmus egyhangúságot kényszerít az eltérőre,
a dallam folytonosságot a szétesőre,
a harmónia pedig összhangot az össze nem illőre.

YEHUDI MENUHIN

ELSŐ FEJEZET

LANA

– jelen –

– Üdvözlünk mindenkit a varázslat földjén – tárta szét a karját a turistacsoport idegenvezetője –, vagyis Isztrián – mosolygott a jelenlévőkre. Éppen mögöttük álltam, és a távolban kirajzolódó partot néztem. A nap forrón égette a bőrömet a hajó fedélzetén, de az Isztriai-félsziget látványa megdobogtatta a szívem. Mintha átvette volna a hely lüktetését és ütemét. Megtöröltem gyöngyöző homlokomat, majd a tenyeremet a szemem fölé tartva árnyékot vetettem az arcomra. A nap magasan járt az égen, a víz felszínéről visszaverődő fény ugyanúgy elvakított, mint addig, így sóhajtva leengedtem a karom. Szinte szikrázott az egész istenverte part a tengeren. A mellkasomra nehezedő nyomás minden egyes méternél fokozódott, miközben haladtunk Pula városa felé, ahol gyerekkoromban éltem. Az idegenvezető helyesen jellemezte a várost, amikor az isztriai mikrokozmosz kulturális központjának hívta, mélyen egyetértettem vele. Bár én nem tartoztam a csoporthoz, mégis bőszen figyeltem az ötvenes éveiben járó idegenvezetőt. Már ezért a kis előadásért megérte komppal jönnöm haza, bár nem ez volt az eredeti tervem, hiszen autóval akartam megtenni az utat. Viszont az autóm keresztülhúzta a számításaimat, és bármennyire is ragaszkodtam a régi Alfámhoz, cserben hagyott. Persze nem először, de ezúttal tényleg örökre búcsút mondtunk egymásnak. Nehezen hagytam ott a szerelőnél, aki felajánlott érte egy nevetségesen kevés összeget, bár többet, mint korábban az autóbontó munkatársa. Reméltem, hogy nem fogja helyrepofozni, és eladni valakinek, akit majd úgy ver vele a sors, mint engem. Bár nem tudom, miért is foglalkozom ezzel. Igazából anyutól kaptam meg, amikor lecserélte, és közel hat évig használtam, de annyi pénzt költöttem rá, amennyiből simán finanszírozhattam volna egy új autót, ahelyett, hogy arra a roncsra költök. De így jár az, aki ragaszkodik a régi, megszokott dolgaihoz, és olyan konok, mint én, ráadásul sosem hallgat az anyjára, aki óva inti az ilyesmitől.

Kicsit eltávolodtam a turistacsoporttól, és a hajó fedélzetén kerestem egy talpalatnyi területet, ahol nincsenek annyian. Megtámaszkodtam a korláton, és örültem a hűvös szélnek, ami belekapott a hajamba. Az illatok sokaságát hozta magával, mélyen magamba szívtam, és máris felidézhettem a régi emlékeket. Például amikor még ezt a helyet hívtam az otthonomnak, és a város falai között fedeztem fel a világot. A késő esti sétákat a parton, az eldugott, szinte érintetlen tengerszakaszt, ahol fürödtünk, vagy azt, amikor apámmal kiültünk a kikötőbe, figyeltük a hatalmas hajókat, ahogy épp lehorgonyoznak, majd a darukkal lepakolják róluk a konténereket. Máig él bennem apám mosolya, rettenetesen hiányzik. Ahogy a csillagnézés is, amikor a házunk kertjében elterültünk a fűben, és hullócsillagra vártunk. Minden augusztusban volt pár nap, amikor ez volt a program. Olyankor mindig abban reménykedtem, hogy valóra válik elsuttogott kívánságom. Persze már fogalmam sincs, hogy gyerekként milyen dolgokra vágytam, de azt tudom, hogy az első kívánságom mindig Kail Milos volt. Vagyis hogy vegyen már végre észre, és legyen belém szerelmes. Mert amióta az eszemet tudom, én bele voltam zúgva.

Persze a szerelem viszonzatlan maradt, és utólag már tudom, hogy a csillagok sem azért hullanak, hogy teljesítsék egy reménykedő szív kívánságát. Szerintem apa csak azért találta ki, hogy kedvem legyen órákat feküdni a késő esti órákban a csillagos ég alatt. Az a sorsfordító pillanat pedig sosem jött el.

Gyorsan elhessegettem a borús gondolataimat, és igyekeztem az előttem álló napokra koncentrálni. Az öcsémre, Mirkóra, hiszen miatta vállaltam ezt az utat Olaszországból, ahol anyával élünk. Ahol megpróbáltuk apám hiányát kiheverni. Ide menekültünk, hiszen anyu olasz származású volt, és jobbnak látta a családja körében tölteni a nehéz időszakot, majd ott is maradtunk. De ennek már sok-sok éve, ám én még mindig félve érkezem Horvátországba. Talán azért, mert attól tartok, hogy újra belezuhanok abba a lelkiállapotba, amelyben voltam. Anyu ezért is döntött a költözés mellett. Úgy gondolta, hogy a környezetváltozás jót fog tenni nekünk, amivel eleinte egyre több súlyt helyezett a vállunkra, később azonban sikerült letennünk őket. Mirko viszont sokkal nehezebben szokta meg az új életünket, és amint végzett az egyetemen, hazaköltözött. Nem adtuk el a régi házunkat, így nem volt kérdés számára, hogy hová tér haza. Ami engem illet, én sosem vágytam vissza. Túlságosan fájt a régi otthonunkat nézni, hiszen magába zárta az emlékeket, és kínzóan gyötört, ahogy a falak körbezártak. Apámnál nem ismertem jobb embert a földön. Maga volt a megtestesült jóindulat. A kiegyensúlyozottság. A biztonság. Nem is értem, hogyan kapott szívrohamot. Azonban a betegség nem válogat, jön, és leteríti az embert. Vagy elviszi…

– Mirko! – kiáltottam, ahogy megláttam az öcsémet, és miután leszálltam a hajóról a kikötőben, rögvest megindultam felé. Olyan lendülettel ugrottam a nyakába, hogy majdnem elestünk mindketten, de Mirkónak valahogy sikerült megtartania az egyensúlyát. Ő is szorosan ölelt.

– Nem normális, hogy az összes csaj közül neked örülök a legjobban!

Hangosan felnevettem, kibontakoztam az öleléséből, ő pedig azonnal kivette a kezemből a poggyászom.

– Milyen volt az út?

– Hosszú – nyögtem, és megindultunk a parton az autója felé. Bár a hangom panaszos volt, most, hogy láttam, máris elpárolgott a rossz kedvem.

Nagyon szerettem az öcsém, aki csak két évvel volt fiatalabb nálam. Csodás gyerekkorunk volt, mint két jó testvérnek, bár olykor martuk egymást. Azt hittem, hogy miután visszatér, el fogunk távolodni egymástól, de ez nem történt meg. Testben nem lehettünk egy helyen, nem láttam annyit, viszont gyakran kerestük egymást telefonon, és olyankor órákig beszélgettünk.

– Ma estére szerveztem magunknak programot – vigyorgott rám, amikor beültünk az autóba. – Szóval ajánlom, hogy pihend ki magad, mert nem akarom a nyafogásodat hallgatni!

– Milyen programot? – vontam fel a szemöldököm, de már ki is kanyarodott a főútra. A hangszóróból pedig halkan szólt a zene.

– Mindent megtudsz a maga idejében – ködösített a válasszal, mire sóhajtottam egyet.

Mirko mindig is szeretett meglepetést okozni, és ő velem ellentétben a spontaneitás híve volt. Sosem tervezett előre, mindig olyan embernek ismertem, aki szeret az árral úszni. Nem rémült meg, ha valami váratlan történt vele, mindig kész volt az új dolgokba belevágni. Ebben azonban nem hasonlítottunk. Én igyekszem kézben tartani az életem, és próbálok mindenre felkészülni. Tény, hogy sosem mentem bele olyan dologba, aminek nem láttam előre a végkifejletét, ám közben sokat álmodoztam valami váratlanról, ami némileg furcsa egy olyan ember esetében, aki a kiegyensúlyozottságra törekszik. Mindig is vágytam valamire, ami segít nekem kibillenni ebből a megszokottságból, de ugyanakkor féltem is tőle. Ez pedig eléggé zavarossá tette a fejemben lévő gondolatokat. Hiszen ragaszkodtam a megszokásaimhoz, miközben álmodoztam a változásról.

Őszintén remélem, hogy nincs valami komoly gond velem.

– Ha élvezni fogom, nincs ellenemre – vontam meg a vállam az öcsém titokzatos esti programjával kapcsolatban, és próbáltam könnyedén venni ezt az egészet, holott idegesített, hogy nem árulja el a terveit. De nem adtam meg neki az örömöt, hogy elmondja, mennyire kontrollmániás vagyok, mert ezt mindig előszeretettel dörgöli az orrom alá.

Rám pillantott a szeme sarkából, és bekanyarodott a házunk utcájába. Nekem ettől sokkal jobban dobogott a szívem, mint az esti program miatt.

– Ó, garantáltan élvezni fogod! – biztosított, majd leparkolt a ház előtt, és rám nézett. Hirtelen megrémisztett, milyen feszült lett az arca, majd teljesen más hangnemben folytatta. Mintha eltűnt volna belőle a vidámság, nagyon komoly lett. – Van valami, ami lehet, hogy érzékenyen érint majd.

– Micsoda?

Nagy levegőt vett.

– A ház – mutatott az épület felé. – Átalakítottam.

Megkönnyebbülten lélegeztem fel. Teljesen másra számítottam. Vagyis mindenre, csak erre nem.

– Mutasd! – mosolyogtam rá, és láttam, hogy sikerült ledöbbentenem. Igen. Erősen dolgoztam rajta, hogy könnyedén vegyem a változásokat. Ha szeretnék változtatni az életemen, talán nem ártana kijönni azok közül a keretek közül, amelyek közé bezártam magam. Ez volt az én új küldetésem: kimenteni Lanát a saját világából.

– Ennyi? – hüledezett Mirko, majd összevont szemöldökkel vizsgálta az arcom. – Azt hittem, ki leszel bukva, elvégre ez a ház…

Nem hagytam, hogy befejezze.

– Már a te otthonod, Mirko, nem kell megmagyaráznod, hogy miért alakítottad át.

– Akkor gyere! – nyitotta ki az ajtót, és kipattant a kocsiból. Én is így tettem. Lassú léptekkel haladtam a ház felé, amelynek homlokzatán egyelőre semmi változást nem láttam. Ugyanaz az épület állt előttem, amelynek minden egyes részletére emlékeztem. Éreztem, hogy a szívem már vadul lüktet, és visszhangot ver a fülemben. Az elmúlt hét év alatt, amióta elköltöztünk, csak négyszer jöttem el ide. Mindig volt valamilyen kifogásom, hogy miért nem tudok anyuval és Mirkóval ideutazni. De ezt a nyarat mégis itt töltöm, mert az öcsémnek szüksége van rám az éttermében, amit tavaly nyitott meg.

Atyaég, még most sem hiszem el, hogy Mirko ilyen nagy vállalkozásba fogott! Beletette a teljes vagyonát, az örökségét, és még hitelt is fel kellett vennie, de meghajlok a merészsége előtt. Neki már gyerekként ez volt az álma, hiszen állandóan a konyhában segédkezett anyunak, akivel előszeretettel készítettek hagyományos olasz és horvát ételeket. Amíg Olaszországban élt, a nagymamám mellett fejlesztette a tudását, és az egyetemi évei alatt egy étterem konyháján is dolgozott. Tudtam, hogy egyszer ebből fog megélni, de azt nem, hogy már harmincéves kora előtt.

És hagyjuk is, hogy én mire jutottam ez alatt az idő alatt! Huszonhét évesen még mindig keresem az utam.

A házunk a Bastinaova utcán helyezkedett el, a belváros szélén, egy viszonylag csendesebb részen, ahol a családi házas övezet kezdődött. A vakolt fal alapját kőből építették (a nagyszüleim szerint az őseink még a híres Arénából hordták el az építőanyagot, de ez persze csak legenda). Boltíves bejárata volt, de az ajtó már nem az a régi faajtó, amit apám újított fel annak idején. Már ennyi elég volt, hogy elkerekedjen a szemem, de belépve a házba olyan környezet fogadott, ami meg még csak parányit sem idézte fel a korábbi hangulatot. Vagyis azt, amikor gyerekkorunkban itt éltünk, és amit magunk mögött hagytunk.

– Ez… – próbáltam szavakat találni, ahogy beléptem, és körbenéztem a hatalmas nappaliban, de nem sikerült. Eltűnt az összes antik bútor, átfestették a falakat, és ott, ahol anyu kedvenc fotelje, a mögötte lévő keskeny szekrénnyel együtt állt, roskadásig tele könyvekkel, most méretes hangfal díszelgett, és valami absztrakt mintájú falidísz. Szinte magam előtt látom még a képet anyuról, ahogy kényelmesen odakuporodik, és órákig fel sem áll a helyéről, miközben belemélyed az olvasmányába. Még az az undorító narancssárga ülőgarnitúra is hiányzott, amelynek a helyét most egy bőrkanapé foglalta el. Nem hazudok, torokszorító volt a látvány.

– Mindent megváltoztattam – köszörülte meg a torkát Mirko.

– Igen – fordultam felé még mindig elámulva. – Azt látom. – Nem akartam, hogy hallja a hangomon, mennyire kiborultam, ő mégis aggódva nézett rám.

– Tudtam, hogy ki fogsz akadni! – fújt bosszúsan. – Nézd, anyu beleegyezett, sőt, amikor legutóbb itt volt, ő segített berendezni, szóval megtennéd, hogy nem vágsz ilyen gyászos képet?

Gyászos? Milyen találó kifejezés!

Mivel nem válaszoltam, folytatta.

– A szobádhoz nem nyúltam.

Az emeletre vezető lépcső felé kaptam a tekintetem, amin feljuthatok a régi szobámba. Egy pillanatra elkapott a vágy, hogy felrohanjak, magamra zárjam az ajtót, és végre kibőghessem magam, de ellenálltam a késztetésnek. Megint a nappalit vettem szemügyre, és próbáltam magamban tudatosítani, hogy ez a ház már Mirkóé, nem az, amit régen az otthonomnak hívtam. Igyekeztem, tényleg igyekeztem megbarátkozni az új kinézetével, csak nehezen ment.

– Kérek egy italt! – mondtam végül, és ledobtam a táskám a kanapéra, majd lehuppantam rá. Úgy döntöttem, először az itt található változásokat szokom meg, majd csak utána járom be a többi helyiséget.

– Mit innál?

– Valami erőset.

– O-ké – jött a válasz, és Mirko kiviharzott a konyhába, majd egy sok-sok jéggel megrakott átlátszó itallal jött vissza.

– Maraschino? – kérdeztem, ahogy elvettem tőle a poharat.

– Mi más? – vonta meg a vállát.

Nagyon sokan szeretik a zadari vidék jellegzetes likőrjét, de én ritkán iszom tisztán az érett dalmáciai maraska meggyből készült likőrt. Jobban szerettem koktélban elfogyasztani, de nem panaszkodtam miatta, hanem kortyoltam belőle egy nagyot.

– Jobb már? – ült le mellém az öcsém.

– Tudod – néztem körbe –, tényleg jó ízlésed van, csak még meg kell barátkoznom vele – próbáltam mosolyogni.

– Minden bútort elvitettem a nagyiék régi nyaralójába, semmit sem dobtam ki. De képtelen lettem volna abban a környezetben élni – sütötte le a szemét. – Hiányzott az otthonom, ezért is költöztem haza, de szerettem volna új életet varázsolni belé, nem akartam az emlékek fogságában becsavarodni. Remélem, nem haragszol rám emiatt.

A vállára hajtottam a fejem, ő magához szorított.

– Nem hiányzik az a látvány nekem sem – vallottam be. – Sokkal jobban megviselt volna, mint ez. Itt minden olyan lett, mint te – mosolyodtam el. – Vagány, merész, modern.

– Nocsak! – nézett le rám, és végre ő is felderült. – Bevallod, hogy nem is vagyok olyan rossz arc? Hol vannak a régi sértegetések, nővérkém?

– Azokat későbbre tartogatom – kuncogtam egy nagyot.

– Ó, tehát leszek én még nagyképű seggfej?

– Minden bizonnyal. Ahogy okoskodó, béna, idegesítő és idétlen is.

Mirko mellkasa már rázkódott a néma nevetéstől.

– Pont erre volt szükségem. – Belecsípett az arcomba, majd adott egy puszit a fejem búbjára. – Idd meg a likőrt, aztán pihenj egy kicsit! Ma este zárt körű buli lesz az étteremben, minden erődre szükséged lesz, hogy bírd az iramot, hiszen előtte még szórakozunk egyet.

Erre már felkaptam a fejem.

– Ma este már kezdek is?

– Egyből a mély vízbe doblak, nővérkém – derült egy jót, ahogy meglátta az arckifejezésem.

– Pfff! – fújtam bosszúságot színlelve, pedig örültem neki. Tudtam, ha a munkába temetkezem, mindig jobb lesz tőle a hangulatom. Akkor kikapcsol az agyam, és csak a feladatomra koncentrálok. – És mesélj! Milyen a vendéglátós élet? – kortyoltam az italomból.

– Mit mondhatnék? – vonta meg a vállát, amire az előbb a fejemet hajtottam. – Éjjelente érek haza, nincs magánéletem, és folyamatosan ideges vagyok.

– Remekül hangzik.

– Mert az is – nevetett. – Erről az életről álmodoztam, már hogy ne lennék boldog? – vigyorgott rám.

Még beszélgettünk kicsit, amíg el nem fogyott az italom, aztán felmentem a szobámba, hogy kipakoljam a ruháimat, amiket magammal hoztam, majd az ablakhoz léptem, és kinéztem. Az aprócska kertünk szépen gondozott volt, ahogy régen. Kinyitottam az ablak melletti üveges ajtót, és kiléptem az erkélyre, hogy érezzem a levegőben megbújó illatokat. Minden tökéletesen olyannak tűnt, akár az emlékezetemben, bár a távolban épült új házak sokasága meglepett. Miközben a miénk még némileg megőrizte a régi stílusjegyeit, a kertünkön túl már modern, minimál stílusú, szögletes házak épültek.

Ekkor vízcsobbanás hangja rántott ki a gondolataimból, a szomszédos ház felé kaptam a tekintetem.

Ó. Te. Jó. Ég!

Hát ezek még mindig itt laknak?

Dante Milos biztosan, mert úgy tempózott a medencében, mint aki az olimpiára akar felkészülni. Bármennyire nem akartam őt figyelni, képtelen voltam elvonni a tekintetem róla. A bőre bronzosan csillogott, a teste pedig úgy siklott a vízben, mintha semmilyen erőfeszítésébe nem telne a mozdulat. Pedig az izmai minden egyes karcsapásnál megfeszültek és kirajzolódtak.

Nem tudom, hány hosszt úszott le, de azt igen, hogy egészen addig bámultam, amíg ki nem jött a medencéből. Amikor lehajolt a törülközőért, hogy megtörölje magát, váratlanul felém pillantott. Volt köztünk vagy tíz méter, de megremegtem a pillantásától. Elnyelt a tekintete, szinte magába szippantott.

Aztán jött egy félmosoly, és én jobbnak láttam, ha bevonulok a szobám biztonságos falai közé. Méghozzá köszönés nélkül. Csak egy biccentésre futotta, miután lazán intett nekem.

A szobámban aztán leültem az ágyra, hátravetettem magam, hogy a fejem a párnába süppedjen, és bele is ütögettem párszor. Próbáltam kiverni a fejemből az imént látottakat.

Dante veszélyes. Sosem kedveltem őt, és sosem akartam két szónál többet váltani vele, valahogy mégis úgy alakult, hogy többet beszéltem vele, mint a bátyjával, aki viszont az ő totális ellentéte volt. Igen… Már akkor megremegtem, amikor gondolatban kimondtam a nevét.

Kail Milos volt számomra a minden. A tökéletes srác, akibe egész életemben szerelmes voltam. Bár a két testvér külsőleg nagyon hasonlított egymásra, de amíg Dante arrogáns volt, és bunkó, Kail mindig kedvesen viselkedett velem. Vagyis addig a napig, amíg össze nem törte a „tiniszívem”.

MÁSODIK FEJEZET

LANA

– múlt –

– Kapj el! – ütötte meg a vállam Mirko, és elkezdett rohanni előlem. – Te vagy a fogó! – kiáltotta.

A limonádé persze kilöttyent a pohárból, ahogy meglökött, ráadásul a nadrágom látta a kárát.

Könyörgök, én csak egy nyugodt percet szerettem volna a teraszon!

Leeresztettem a vállam, és közben arra gondoltam, felvilágosítom Mirkót, hogy már nem vagyok gyerek, ugyanis egy tizenhárom éves lánynak nem az a vágya, hogy a kisöccsét kergesse, mégis erőt vettem magamon. Mert Mirko szeretett gyerek lenni. És én voltam a környéken az egyetlen barátja, akivel játszani tudott. Nem volt az utcában senki, akivel fogócskázhatott volna, ugyanis az összes kispajtása elég messze lakott tőlünk.

Ahogy utánaeredtem, máris kacagni kezdett, és a fene egye meg… Nagyon fürge volt. Alig tudtam utolérni és elkapni, mert mint egy kígyó, úgy tekeredett előttem, ha felé nyúltam. Amikor sikerült elkapnom, azonnal futni kezdtem előle, és egészen a kapuig jutottam, amit felrántottam, és kiszaladtam az utcára, hogy megnehezítsem a dolgát. Épp hátrafordultam, hogy megnézzem, milyen messze jár, amikor beleütköztem valakibe. Ha nem fog meg mindkét kezével, biztos, hogy összeesem, mert leperegtem volna róla, mint egy lepke, ami a falnak repült. Ahogy felnéztem a megmentőmre, azonnal elkerekedett a szemem. Basszus! Pont egy ilyen helyes fiúba kellett belerohannom?

Gyorsan elhúzódtam tőle, megigazítottam a csapzott hajam, és próbáltam nem lihegni.

– Jobban kellene vigyáznod magadra – mért végig az idegen srác, majd barna szemét végigfuttatta rajtam. Inkább bele sem mertem gondolni, miként festek az elnyúlt pólómban és a rövidnadrágomban, amit az imént öntöttem le limonádéval, így aztán egy nagy folt éktelenkedett rajta. Reméltem, nem gondolja, hogy bepisiltem. – Ha egy autó jön erre, és nem én, akkor nem lennél ilyen szerencsés – folytatta szigorú hangnemben, mire összeráncoltam a szemöldököm.

– Annyiban igen, hogy a sofőr nem oltott volna le, hanem csak dudál egyet, és kész – vágtam vissza, mert nem éreztem jogosnak, hogy egy nálam alig idősebb srác beszól nekem, és úgy figyelmeztet, mint az apám.

Az idegen rám mosolygott, és felém nyújtotta a kezét.

– A nevem… – kezdte, de mielőtt bemutatkozott volna, egy másik hang zökkentett ki.

– Megvagy! – vágott hátba Mirko, és majdnem megint az idegen karjában kötöttem ki, az öcsém ugyanis volt olyan kedves, és két kézzel lökött rajtam egyet.

– Mirko! – korholtam le, de oda se figyelt rám.

– Te ki vagy? – nézett a velem szemben álló srácra, aki hol rám pillantott, hol rá.

– A nevem Dante – mondta végül. – És ha jól sejtem, szomszédok leszünk.

– Mi? – kerekedett el a szemem, de közben még mindig a nevét ismételtem magamban. Dante… Atyaég! Milyen szexi!

– Miattatok volt az a nagy zaj? – Mirko a szomszédos ház felé mutatott, amit frissen újítottak fel.

Eddig semmit sem tudtunk az új lakókról, de azt igen, hogy piszok gazdagok lehetnek. Egész nyáron fúrtak, kopácsoltak, zúgott mindenféle munkagép, és napközben majdnem megbolondultunk a hangzavartól. De a végeredmény mindenesetre ámulatba ejtő volt, már amennyit láttunk belőle a kert és az utca felől. Majdhogynem újjáépítették a mellettünk lévő, régi házat.

– A hangsúlyodból ítélve most elnézést kellene kérnem? – vonta fel a szemöldökét, ahogy az öcsémre nézett.

– Nem kell – válaszoltam, és megragadtam Mirko kezét, hogy magammal húzzam.

– Még nem árultad el a neved – szólt utánam. Már épp szóra nyílt a szám, de Mirko kiáltott vissza helyettem.

– Lana! Lanának hívják! – vigyorgott büszkén.

– Gyere már! – préseltem ki magamból, és rántottam rajta egyet, hogy mielőbb eltűnjünk Dante szeme elől. Amint bezártam a kaput magunk mögött, nekidőltem, és kifújtam a tüdőmből a levegőt, amit nem tudom, mióta tartottam vissza.

– Szerinted áthívnak majd medencézni? – kérdezte Mirko. Létezik ilyen szó egyáltalán, hogy medencézni? Mindegy, most nem helyesbítek.

– Remélem, soha nem lesz olyan – ábrándítottam ki.

– Én meg remélem, hogy igen. Végre van itt egy fiú, akivel barátkozhatok.

– Hurrá… – léptem el mellette, majd megütöttem a vállát, és futni kezdtem. – Te vagy a fogó!

– Lana! – kiáltott utánam. – Ez nem ér, hallod? Te csaltál! – Azért megindult utánam, és folytattuk a hülye játékot.

Két hét sem telt el, amikor az egyik ebéd után máris azon vitatkoztunk, ki akar átmenni a szomszédba, és ki nem.

– Márpedig nem mehet át egyedül – erősködött az apám.

– Viszont én nem akarok oda menni! – fújtam a magamét. – Már tizenegy éves, tud magára vigyázni – mutattam az öcsémre, aki úszónadrágban, törülközővel a kezében állt a nappaliban az ülőgarnitúra előtt, amin apámmal ültünk.

– Vagy együtt mentek, vagy sehogy – szögezte le apám szigorú hangon.

– Remek – püfögtem az orrom alatt. Most majd én leszek az undok nővér, aki megakadályozza a testvérét, hogy új barátokat szerezzen magának.

– Lana… – nézett rám Mirko könyörgő tekintettel.

– Jól van – pattantam fel. – De csak egy órát leszünk, értetted? Amint szólok, hogy induljunk haza, velem jössz és nem tiltakozol, mert esküszöm, hogy soha többet nem megyek át veled! – fenyegetőztem.

– Ígérem…

Felmentem a szobába, felvettem egy bikinit, majd egy vékony kis nyári ruhát húztam fölé. Nem terveztem, hogy én is fürdeni fogok a medencében, de nem is vetettem el, ugyanis eszem ágában sem volt megdögleni a hőségben.

Amint becsengettünk, a kapu berregni kezdett, és amint megtoltam, kinyílt. Beléptünk az udvarra, és elindultunk a ház melletti füves területen a kert felé. Vagyis inkább csak követtem az öcsémet, aki szinte futott odáig.

– Mirko! – szóltam rá, de meg se hallotta. – Mirko! – kiáltottam rá kicsit erőteljesebben, mire végre megállt, és megvárt.

– Engedj el! – húzta ki a kezét az enyémből, amikor megfogtam. – Nem vagyok már dedós, ne fogd a kezem! – szólt rám.

Valójában igaza volt, magam sem tudom, miért tettem, talán én akartam valakibe belekapaszkodni. Mirko azonban megint futólépésbe kezdett, és eltűnt a szemem elől a tujasor mögött. Közben nem először kívántam, hogy bárcsak feleolyan bátor lennék, mint ő.

– Hát itt vagy végre! – hallottam a kertből érkező hangot, de még nem tudtam arcot társítani hozzá, mert takarásban volt. Amint elléptem a magas tujasor mellett, már előtűnt.

Épp a medence szélére támaszkodott egy srác, aki karból kitolta magát, és egy könnyed mozdulattal kiugrott a vízből.

Nem túlzok, ha azt mondom, a lábam gyökeret vert, a szám elnyúlt, a tüdőm összeesett.

Gyanítottam, hogy a szívem is hamarosan leáll, viszont ekkor még őrült módon vert a mellkasomban.

Hány éves lehet? Mert ha tippelnem kellene, tizennyolcnak mondanám. Sokkal izmosabb és férfiasabb, mint a többi srác a suliban. Igen, akit még mindig bámultam, már kész férfi volt. Egy csodás férfi…

– Kail! – kiáltotta az öcsém, és pacsiztak egyet.

Á, szóval neve is van a halálomnak!

– Kit hoztál magaddal? – nézett rám Kail, aki minden bizonnyal pillanatokon belül újra fog éleszteni.

– Ő a nővérem – trillázta Mirko.

– Szép – mosolygott rám.

Kizárt dolog, hogy annak lásson, hiszen bizonyára falfehér vagyok, mint egy múmia, és csorog a nyálam, akár egy szomjas kutyának.

– Nem jössz közelebb? – kérdezte Kail mély, rekedtes hangon.

– De – nyekeregtem, és megindultam felé, bár a lábamba mintha ólmot tettek volna. Mindenesetre bíztam abban, hogy képes leszek pár lépést tenni anélkül, hogy összegabalyodna, ugyanis nehezen tudtam koordinálni a kettőt egymáshoz.

– Kail vagyok – mondta, ahogy odaértem elé.

– Lana – fogtam meg a felém nyújtott kezét, és miután nem igyekezett elengedni az enyémet, megköszörültem a torkom. – Szép házatok van.

– Köszi – mosolygott rám, és végre elengedte a kezem. Féltem, hogy megérzi, mennyire remeg. – Ott le tudtok pakolni – mutatott a fedett teraszra. – Vagy a napozóágyra is teheted a törülközőket.

– Oké – néztem a napozóágyak felé, amelyek a medence mögött sorakoztak a fűben. – Szerintem azt választom.

– Kértek valamit inni? – szólt utánam, miközben célba vettem a kerti bútort. – Jeges teát, vagy valami olyat, amitől kicsit ellazulunk?

– Szerintem túl fiatal még ahhoz, hogy alkoholt igyon – jött egy újabb hang a ház felől, és mind Dante felé fordultunk, aki lazán megtámasztotta a terasz egyik oszlopát.

Nagyot nyeltem, amikor összetalálkozott a tekintetünk.

– Már ittam meggysört – védekeztem, mire mindenki engem kezdett figyelni. Halkan folytattam. – Egy egész üveg Ožujsko Višnját – tettem még hozzá, de ahogy kimondtam, meg is bántam. Az említett meggysörnek alig kétszázalékos az alkoholtartalma, és nincs is valami jó íze. De az illatát bírtam, ezért apu megengedte, hogy igyak belőle. Most viszont csak azt bizonyítottam, hogy tényleg nem tartozom azok közé, akik már túl vannak egy berúgáson. Ami elég ritka, tekintve, hogy már az összes barátnőm eldicsekedhet ezzel. Nos, őket nem tiltották a szüleik a késő estig tartó bulizástól és az alkoholtól, mint engem. Apu elég szigorúan állt ehhez a kérdéshez. Szerinte jobb, ha minél később csöppenek bele a nagylányos életbe.

– Hallod? – mutatott rám Kail, de közben a testvérére nézett. – Ha jól emlékszem, van a hűtőben pár üveggel, hozhatnál nekünk.

Dante lesújtó pillantást mért rá, majd így szólt:

– Hozz te, ha annyira meg akarod vendégelni őket! – Majd elrugaszkodott az oszloptól, és lerántotta magáról a pólóját. – Nekem jobb dolgom is van annál, mint hogy kislányokat itassak le.

Kislányokat? – kerekedett el a szemem. Már elnézést, de egészen nőies formát kezdtem ölteni, ami mindenki másnak feltűnt, kivéve ennek a kreténnek!

Mindenesetre Kail eltűnt a házban, és magunkra hagyott minket. Reméltem, hogy mielőbb visszatér.

– Úszunk egyet, Mirko? – nézett az öcsémre Dante, aki rögtön rávágta, hogy „Naná!”. Erre Dante máris fejest ugrott a medencébe, az öcsém pedig követte őt. Viszont Mirko ugrása pont annyira volt kecses, mint egy sziklatömb, így rám fröcskölt egy nagy adag vizet.

– Mirko! – kiáltottam rá.

– Mi van? Félsz egy kis víztől? – nevetett rajtam. – Gyere már be, ne légy nyuszi! – buzdított.

Mivel imádtam úszni, és egyáltalán nem voltam nyuszi, nem is kellett kétszer mondania. Lehúztam a ruhámat, és azonnal utánuk ugrottam. Ahogy feljöttem a vízből, és hátrasimítottam a hajam, egyenesen Dante szemébe néztem.

– Verseny a túloldalig? – kérdezte vigyorogva.

Nem volt olyan nagy a medence, hogy versenyt ússzunk benne, de tudtam, mire vagyok képes. Ilyen rövid távon simán legyőzök bárkit, hiszen a suliban is lenyomtam a fiúkat.

– Benne vagyok!

Nos, hamar kiderült: nem győzök le bárkit.

Dante piszok jó úszó volt, és mondanom sem kell, hogy nem én érintettem meg először a medence falát.

– Nem is rossz – mondta, inkább engem méltatva, mint a saját győzelmét ünnepelve. – De mit kap a nyertes? – vonta fel a szemöldökét, mire az arcába spricceltem a vizet.

– Semmit!

– Legközelebb legyen tétje, kis hableány! – ajánlotta.

– Hidd el, nem vagyok olyan naiv, mint Ariel! – biztosítottam. – Legközelebb a nyílt vízen mérkőzünk meg.

– Oké – bukott a víz alá, majd távolabb bukkant fel újra, és elvett egy labdát a medence széléről. – Labdázzunk? – nézett Mirkóra.

– Előbb versenyezz velem is! – kiáltotta az öcsém, és már el is kezdett úszni felé. Dante nekem dobta a labdát, amit elkaptam, majd tempózni kezdett az öcsém után, aki igen nagy előnyre tett szert, és meg is nyerte a versenyt.

– Mi a fene?! – kérdezte Dante, eljátszva, hogy mennyire bosszús a vereség miatt. – Ki tanított meg titeket így úszni?

– Apukám – válaszolta büszkén Mirko. – De Ariel sokkal jobb úszó nálam, nem is tudom, hogy bénázta el.

– Ne hívj így! – szóltam rá.

– Miért? Dante is így hívott.

– Én azt mondtam, hogy egy hableány – javította ki.

Erre már ránéztem.

– Senki nem bizonyítja a létezésüket – fogtam bele az ellenkezésbe. – Ahogy a kentaurokét sem, nem beszélve a minótauroszokról vagy a faunokról – vontam fel a szemöldökömet, mint aki most jól megmondta a magáét.

– De én már láttam sellőt! – tiltakozott Mirko.

– Az csak egy jelmezbe bújt nő volt – térítettem észhez. A Télapóban bezzeg már nem hisz, de a sellőkben igen. Kész őrület. Soha többé nem viszem aquaparkba!

Dante megcsóválta a fejét.

– Pedig te úgy mozogtál a vízben, mint akinek uszonya van – vigyorgott rám. – Mutasd csak a lábad, nem változott át?

– Egy centit se közelíts, mert megjárod! – figyelmeztettem. – Én… – csuklott el a hangom, mert megindult felém. – Én nem vagyok olyan kedves és barátságos, mint Ariel – hátráltam a medencefal felé. – A szirének emberhúsra éhesek, és ha nem tudnád, vihar és katasztrófa jár a nyomukban.

Dante már elég közel volt, de megállt előttem, úgy taposta a vizet.

– Ha idősebb lennél, még hagynám is, hogy megharapj – közölte, és el akart kapni, de gyorsabb voltam, lemerültem a víz alá, hogy elmenekülhessek. Amint a víz felszínére értem, hallottam, ahogy az öcsémhez szól.

– Kapjuk el!

Felsikítottam, ahogy Mirko megindult felém.

– Segítség! – kiáltottam nevetve. – Egy cápa! – Mirko ekkor lebukott a víz alá, és megragadta a lábam, hogy a víz alá húzzon, majd próbálta megcsiklandozni az oldalamat. Sikerült elúsznom előle, és amikor a medence szélénél jártam, kidugtam a fejem a vízből. A látványtól azonban elfelejtettem levegőt venni.

– Csatlakozhatok? – mosolygott rám Kail, ahogy megállt felettem.

Csak bólogattam, és figyeltem, amint beugrik mellém a vízbe.

– Jól érzed magad? – kérdezte, ahogy megrázta a fejét, és beterített a vízpermettel.

– Igen – feleltem, de ebben a pillanatban megint víz alá kerültem, mert nem vettem észre, hogy Mirko titokban felém úszik, és megragadja a lábam. De amint kitisztult a kép, láttam, hogy nem az öcsém lopakodott felém, hanem Dante.

Megfogta a derekamat, hogy lent tartson, és belenézett a szemembe.

– Ariel! – tátogta, miközben levegőbuborékok gyöngyöztek a vízben. Megráztam a fejem, majd elrugaszkodtam a medence aljától, hogy újra a felszínen legyek.