Frédéric Gros

Engedetlenség

Az ellenállás filozófiája
– részlet –

Fordította Csordás Gábor

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Frédéric Gros: Désobéir
© Éditions Albin Michel/Flammarion, 2017

Hungarian translation © Csordás Gábor, 2024
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2024
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 312 0

Typotex Kiadó
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Juhász Emese
Szerkesztette: Leiszter Attila
Borítóterv: Köves Lili
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Gérard Mordillat-nak barátsággal

Tartalom

Katasztrófapolitika.
Előszó a második kiadáshoz

Elfogadtuk az elfogadhatatlant

1. A szörnyetegségek megfordítása

2. Az alávetettségtől a lázadásig

3. Engedelmességtöbblet

4. Az alárendeltségtől az ellenállás jogáig

5. Oidipusz lánya

6. A konformizmustól az áthágásig

7. Az 1961-es év

8. A hozzájárulástól a polgári engedetlenségig

9. Thoreau sétája

10. A polgári különvélemény

11. Az erkölcsi elköteleződés

12. A határtalan felelősség

13. Gondolkodás, engedetlenség.
Ajánlás gyanánt: az Állam

Az emberiesség kimozdít minket

Katasztrófapolitika
Előszó a második kiadáshoz

Az Engedetlenség első előszavát 2017 májusában írtam. Az általános passzivitást nehezményeztem akkor, a reagálás hiányát a világ nagy botrányaira: a mélységes társadalmi egyenlőtlenségekre, a bolygó rohamos pusztulására, a gazdagság adósságalapú felhalmozódására, a jövendő nemzedékek programozott megfojtására stb. Hozzá kellett volna tenni ehhez a migránsok tragédiáját, és mindazt, ami most, a 21. század elején a világ állapotát szégyenletessé teszi.

Az elmúlt év vadul cáfolta csalódott kijelentéseimet a közönnyel határos, apatikus mozdulatlanságról. Létrejött, és főként folytatódott egy kiterjedt tiltakozó mozgalom, a sárgamellényeseké, amelynek sikerült kialakítani a maga ritmusát és rituális formáit, a fennmaradását biztosító kultúráját. Időnként a klímaváltozással vagy a migránsok és hajléktalanok helyzetével kapcsolatos civil engedetlenségi mozgalmak kísérték, társadalmi-földrajzi összetétele, követelései, akcióinak jellege (körforgalmak eltorlaszolása, szombatonkénti gyűlések a nagyvárosokban stb.) tekintetében kezdettől fogva elképesztően heterogén volt. Mindazonáltal kirajzolódott egy közös alap a tagadás értelmében: az, amit „politikaellenességének” nevezhetünk. Ezt a barbár kifejezést azért használom, hogy elkerüljem az „apolitikus” jelzőt, amellyel rendszeresen illették 2018 telének tiltakozásait – mintha követeléseik pusztán gazdasági természetűek lettek volna (az új adók elutasítása), és mintha eleve lemondtak volna az egész politikai horizontról. Ellenkezőleg, a hagyományos pártpolitika elvetésével párhuzamosan, a demokrácia új megalapozásának szükségességét hangoztatták. Foucault megfogalmazásával élve,¹ központi kérdésük a „hogyan akarjuk, hogy kormányozzanak minket” volt. Ezen alapult például az állampolgárok által kezdeményezhető népszavazás követelése, továbbá a világ aktuális állapotának (a vagyon termelésének-elosztásának-áthelyezésének gazdasági mechanizmusai, a közérdekű döntések meghozatalának politika folyamata) világosan kifejezésre juttatott elutasítása.

Ezek a tömeges megmozdulások harminc héten át nyugtalanították a hatalmat, folyamatosan elárasztották a hírközlési hálózatokat, és két vállra fektették az elemzőket, akiknek megállt a tudományuk, és képtelenek voltak előre látni a fejleményeket.

Mindenekelőtt pedig nagyméretű rendőri beavatkozást idéztek elő, ennek brutalitását végig az erőszakossággal igazolták, amellyel szembetalálkozott – és amelyet előidézett. Anélkül, hogy tagadnánk a kihívás mértékét, amellyel a rendőri erőknek szembe kellett nézniük, és az erőszak fanatikusainak részvételét a tüntetésekben, bizonyos, hogy a végrehajtó hatalom helyenként aránytalan brutalitás engedélyezett (különösen ami a gumilövedékek és a tömegoszlató gránátok kiterjedt alkalmazását illeti), miközben ezt szóhasználatával és tényszerűen módszeresen tagadta (ismételten és vállaltan nem volt hajlandó „rendőri erőszakról” vagy „elnyomásról” beszélni). Hosszú távon felelnie kell majd azért, hogy ha ezek a taktikai döntések bevett gyakorlattá válnak, a rendfenntartó erők deviáns viselkedésének mindennapivá tételéhez és a büntetlenség kultúrájának elterjedéséhez vezethetnek.

A mozgalomnak ideológiai lejáratással is szembe kellett néznie, amelyben bizonyos mértékig a média elitje is részt vett. Nagyon korán meggyanúsították azzal, hogy a szélsőségek malmára hajtja a vizet („fasiszta áporodottságról”, „vörös–barna” szövetségről, „nemzeti populizmusról” beszéltek), hogy alapjában véve nem reprezentatív, hogy gazdasági és társadalmi katasztrófát idéz elő (a rongálás elképesztő költségei, a szombati bevételektől megfosztott kereskedők rohamos elszegényedése stb.) – mintha nem éppen az előzőleg bekövetkezett katasztrófa lett volna a megmozdulások oka. Olyasmit lehetett hallani, hogy a mozgalom gazdasági, erkölcsi, politikai és civilizációs csődbe döntötte Franciaországot. A lejáratás egy olyan (értelmiségiekből, közgazdászokból, politológusokból, újságírókból, televíziósokból álló) csoport műve volt, amelyet a tüntetéseket rendszeresen fémjelző erőszak rémült kárhoztatása egyesített. Eszközkészletük annyira egységes volt, hogy csak egy kutyaszorítóba került kaszttól származhatott. Mindenekelőtt a nem instrumentális erőszak kérdését vetették előzetes cenzúra alá, amelyre a legitimitás/illegitimitás kritériuma sem alkalmazható, amelyet egyszerűen csak sajnálhatunk, anélkül hogy elítélnénk – nem azért, mert helyeseljük, hanem mert elítélésének kérdése értelmetlen. Sajnos korunk megtorlásszerűen működő gondolkodása, amelytől alapjában idegen a kritika, egy pillanatig sem képes elképzelni az elítélés olyan felfüggesztését, amely ne volna korlátlan felhatalmazás (mintha szüntelenül azt gondolnák, hogy megérteni = fölmenteni).

A legfigyelemreméltóbb eközben, hogy az elnyomás és a lejáratás kettős akadályával szemközt a mozgalom ilyen sokáig tartotta magát, ami a társadalmi harag hiteles, mély kiáradásának jelenlétéről tanúskodott.

És most? – kérdezhetnénk. Mire volt jó ez a lázadás, mi az eredménye? A 2018 decemberében és 2019 áprilisában bejelentett sovány intézkedések bizonyosan nem érték el a társadalmi megrázkódtatás nagyságrendjét. Elvetélt, jövőtlen, mert tartós politikai képviselet nélküli mozgalom? Társadalmi kiütés, amely mára felszívódott? A különböző küzdelmek (egyenlőtlenség, klíma, migráció) konvergenciájának nyilvánvaló és pusztító kudarca?

Kant A fakultások vitájában (1798) a francia példát (a Bastille lerombolása, a terror, Bonaparte) tartva szem előtt azt a tételt fogalmazta meg, hogy egy forradalom alapjában véve mindig sikeres. A sikert mindazonáltal nem a forradalmat kiváltó szenvedések orvoslásának hatékonysága jelenti, hanem az egy pillanatra felhevülő kollektív „lelkesedés”, amikor egy nép lázasan, felindultan és dühödten felismeri, hogy képes sorsáról dönteni, és lényegileg alkalmas a szabad és méltó életre. Ezt az alkalmasságot és képességet folyamatosan cáfolja a történelem, de amikor a harcos mozgalmak pillanatokra felfüggesztik a történelmet, az emberiség érintetlen fiatalságaként fölfedezik újra.

Bizonyos, hogy a sárgamellényesekkel a tiltakozások új dinamikájának voltunk tanúi, amit lényegében társadalmi hálózatok tartottak fenn – ami egyúttal azt jelenti, hogy manipulálhatóak és mélységesen ellenőrizhetetlenek voltak –, ám ez mindenesetre horizontális dinamika volt, minden tartós és egységes képviseletet elutasított, és kibújt a közvetítő testületek befolyása alól.

Válaszul azonban a kormányzatiság eddig ismeretlen, kimozdított, sokkoló formáinak is tanúi voltunk. A „kormányzatiság” fogalmát Foucault-tól veszem itt át,² mert a politikai gondolkodás klasszikus kategóriái (jogállam, köztársaság, demokrácia, liberalizmus, tekintélyuralom, totalitarizmus…) nem szolgálhatnak többé értelmezési rácsként, és korunk politikai újdonságának érzékeltetésére nem elegendő ezeket jelzőkkel módosítani – például „tekintélyelvű demokráciáról”, „elnyomó köztársaságról”, „folytonos rendkívüli állapotról” beszélni. Nem sokat mond a „populizmus” kategóriájának alkalmazása sem, amely főként értékítéletet fejez ki.

A nagy, „fejlett” országokban a katasztrófa kormányzatiságának megjelenését tapasztaljuk, és ebből a nézőpontból kell megértenünk az engedetlenségek mai politikai kezelését. Mit jelent „katasztrófamódban” kormányozni?

A katasztrófa először is megidézett kísértet: minden tartós tiltakozást nyomban azzal vádolnak, hogy társadalmi káoszhoz, polgárháborúhoz vezet. A médiában addig mutogatják az erőszakot, míg be nem látjuk, hogy az engedetlenség logikus következménye az összeomlás lesz.

A félelem persze klasszikus mozgatóerő; annyi az újdonság, hogy ezúttal a katasztrófának egy második értelme alakítja, ezúttal elkerülhetetlen horizontként. Orvosolhatatlan pénzügyi kataklizma, visszafordíthatatlan klímaváltozás: a kérlelhetetlen katasztrófát tagadják, azaz egyszerre elismerik, cáfolják és elutasítják. A katasztrófa ilyen kétségbevonhatatlansága arra készteti a vezetőket, hogy a nyilvánosság megnyugtatása és a titkos pánik, a vészhelyzet és a közöny bonyolult játékában kormányozzanak, amely főként halogatásból áll, a „túl rövid határidőre” hivatkozva.

A katasztrófa harmadik értelme végül az, amelyet Walter Benjamin fogalmazott meg a Livre de passages-ban:³ a katasztrófa az, írja, hogy minden újrakezdődik, és mindig ugyanúgy folytatódik. A felújított homlokzatok és az érzelmes bizonygatás mögött, miszerint ezúttal le fogják vonni a tragédiák vagy múltbeli tévedések következményeit, a telhetetlenség és az ostobaság nyomasztó súlya a történelmet olyan kerékvágássá változtatja, amelybe az emberiség minduntalan visszazökken.

Korunk kormányzatiságát a katasztrófa e három vonatkozásának (kísértet, tagadás, ismétlődés) csomója strukturálja.

Vele szemben a jelenlegi engedetlenségi mozgalmak egy negyedik, szimbolikus minta felbukkanását eredményezték: a katasztrófát mint egy eredet visszatérését, a soha nem létezett ismétlését (tehát annak az örökös és elátkozott időnek a pillanatnyi felfüggesztését, amely a történelem basso continuóját alkotja, vagyis a legkiszolgáltatottabbak szégyentelen kizsákmányolásáét); a politikai szerződést mint a jogok megosztása és a szolidaritások kultúráját, az együttélés megszervezését, a különbségek harmonikus összetartását – amit Platón isteni szövedéknek nevezett.

Zavarosságukon és túlkapásaikon, megszüntethetetlen tisztátlanságukon túl az engedetlenség kollektív formáiban a helyi hatalom számára az a legveszedelmesebb, hogy egy rövid pillanatra ízelítőt adnak a politika ilyen értelméből, mint közös kalandból, a közjó közös újradefiniálásából.

Márpedig ez, írta Kant még mindig a forradalomról szólva, „nem merül feledésbe”.

2019. július 29.

Elfogadtuk az elfogadhatatlant

A szörnyek léteznek, de túl kevesen vannak, hogy valóban veszélyesek lehessenek; veszélyesebbek a hétköznapi emberek, a vita nélkül hinni és engedelmeskedni kész tisztviselők.

Primo Levi

Átveszem – paradox kiindulásként – Howard Zinn provokációját:⁴ a probléma nem az engedetlenség, a probléma az engedelmesség.⁵ Amire rímel Wilhelm Reich mondása: „Az igazi kérdés nem az, miért lázadnak az emberek, hanem hogy miért nem lázadnak.”⁶

A világ aktuális állapotának el nem fogadásához vezető okok majdnemhogy túl számosak. Valamennyiük fölsorolása a szerencsétlenségek litániájával volna azonos.

Itt csak háromra fogok kitérni, három nyomós okra, amelyek régóta oda vezethettek volna, hogy ne engedelmeskedjünk, és még ma is oda vezethetnének, hiszen a szemünk láttára csak még súlyosabbak lettek.

És mégsem történik semmi, nem mozdul senki vagy majdnem senki.

Az első ok természetesen a társadalmi igazságtalanságok, a jövedelmi egyenlőtlenségek elmélyülése. Marx megállapítása (a radikális pauperizációról) ma még inkább érvényes,⁷ mintha a globalizáció végre lehetővé tette volna, hogy a gazdasági nacionalizmusok megfékezése után teljes terjedelmében kibontakozzon egy fékevesztett, totális kapitalizmus, amelynek aktuális hozadéka egy kőgazdag elit, egy gazdagsága súlya alatt fulladozó, halálra zabált kisebbség létrejötte a kifosztottak 99 százalékával szemben, akik erejük fogytán vonszolják magukkal tartozásukat vagy nyomorukat. A középosztályok elszegényedésének és egy kisebbség exponenciális gazdagodásának szorosan összefüggő spiráljait fokozzák az új technológiák, amelyek eltörlik a mostanáig észszerű egyensúlyt fenntartó késleltetés, a „súrlódás” hatásait.⁸ A folyamat gyorsul, nekilódul. A biztosítási racionalitás (a rideg kockázatszámítás) mindenütt azokkal fizettet sokat, akiknek semmijük sincs. Jéghideg aritmetikai nyilvánvalóság jellemzi, amely költségkímélő módon öblíti át a gazdasági döntéshozók lelkét, mindazokét, akik a legközelebb elbocsátandók jegyzékét kézben tartva megalázó leereszkedéssel kijelenthetik: „Mit tegyünk, sajnálatos helyzet, de végtére is a számok számok, és nem mehetünk szembe a számok realitásával.”

Csak éppen a számok „realitása” az ő nyugodt lelkiismeretükön kívül sehol sem található.⁹ Vagy nem is: a számok realitása a létrehozott, kemény és szörnyű valóság következményeinek realitása. Amikor az egyenleteket tekintély forrásának, az Excel-táblázatokat orákulumnak tekintik, amelyek előtt tisztelettel fejet hajtanak, amikor ez a döntések mozgatóereje, akkor a társadalmi reménytelenség, a hó végi nyomorúság, a lecsúszás, a rombolás eleve igazolva van. És mindez a közgazdaság érctörvényeivel, az egyenletek megkerülhetetlen „realitásával” összhangban: a számok számok.

Miféle realitás? Nem az elfojtott kölcsönös szolidaritásé, nem az elemi igazságérzeté, az osztozás eszményéé. Nem az emberi realitások gazdagsága, amelyet a vezetők – a „felelősök”, mint mondani szokás, kétségtelenül ironikusan – közönnyel elegy számításból elfelejtenek, letagadnak, elrejtenek önmaguk elől fényes papírra nyomtatott statisztikáik vetítővászna mögött.

És miféle „felsőbb” törvényszerűség? Én szégyentelen mohóságot látok csupán. Hol a gondviselés, amelyre hivatkoznak? És az elkerülhetetlen szükségszerűség? Értem, hogy a hatalom és a pénz birtokosai tanúságot tesznek hitükről, ha alkalmat adunk rá. A vállalkozások vezetőinek fitogtatott jámborságát sokáig képmutatásnak véltem. Holott nem az. A cinizmus magasabb, szinte éteri fokra ért, ahol nem elválasztható az őszinteségtől. Hiszen a gazdaság törvényei és Isten kinyilatkoztatásai hasonlítanak, ugyanabban a transzcendenciában lebegnek, ugyanolyan elkerülhetetlenséget sugallva, amely kivétel nélkül mindenkire „érvényes”, mint az idő, amely adott, és a halál, amely elkövetkezik. Olyannyira, hogy a világrend rendkívüli előjogokat élvező kedvezményezettjét – a tömeggel szemben, amelynek sorsa ezután már csak a túlélés – ez szinte már alázatra készteti. Hol van megmondva, hogy ekkora esztelenségnek – az egyenlőtlenségek letagadott szörnyének – felsőbb, legalábbis teológiai-matematikai magyarázata kell legyen, és nem pusztán csak felszín? Pontosan ez a gazdaságtanba bevezetett matematikai formalizmus kegyetlen funkciója: a nyereséget beseprők ártatlanná nyilvánítása. Nem, nem a mocskos haszonleső sanyargatja az emberiséget, hanem a törvények alázatos szolgája, a törvények hatalma, bonyolultsága pedig a hétköznapi halandók fölött áll. Hallom e túlfizetett vezetők, sportos milliomosok hangját. Ezzel az ellenvetéssel könnyítenek lelkiismeretükön: „De végtére is, ezeket a mértéktelen járandóságokat nem én követeltem, hanem felajánlották nekem! Alighanem, mert megérdemlem.” Mondják csak azt a kizsákmányolt munkásoknak, hogy megérdemlik a fizetésüket, hogy azért alulfizetettek, mert alja emberek!

A gazdagok gazdagodásának és a szegények elszegényedésének kettős folyamata a középosztály fokozatos összeomlását vonja maga után.¹⁰ Vagy arrogancia, vagy reménytelenség: egyre kevésbé létezik köztes realitás azok között, akik párnázott karosszékeikben elvárják cselekedeteik fokozott méltánylását, és akiket fizetésük csökkentésével sújtanak, úgyhogy az hamarosan nem lesz elég, nem mondom, hogy az életben maradáshoz, de adósságaik törlesztéséhez. Az élet az a kevés, ami a bankok kifizetése után marad. A legelemibb szolidaritás szabályai felmorzsolódnak. Az emberi realitás szétfoszlik, és a könnyedén elmélkedő és heverésző vezetők aranyozott szalonjaiban nem marad belőle más, mint Isten és az egyenletek, miközben a másik világban morzsákon marakodnak. A középosztály eltűnésével egy közös világ vész el – az általános hasznosság eszményei, a közjó, amelynek mindig is az volt a feladata, hogy fenntartsa egy középosztály állagát, amely korlátokat szabott a végletes nyomornak és a végletes gazdagságnak, és ahogy Euripidész több mint húsz évszázaddal ezelőtt írta az Oltalomkeresőkben, egyenesen a demokrácia lehetőségét testesítette meg.¹¹

Ez a hasadás mégis alig szítja még fel a nép politikai gyűlöletét a jómódúak ellen. Belső megosztottságok határtalan során törik meg. Minthogy a legtehetősebbek körülményei elsősorban a hozzájuk hasonlóvá válás szenvedélyét táplálják, minthogy a szegénység büszkesége, amelyet a jövőbeli elégtétel reménye táplál, az agresszív szégyenkezésnek adta át a helyét, hiszen a mindenhová eljuttatott üzenet szerint csak a mértéktelen fogyasztás adja az élet értelmét, és hagyjuk, hogy könnyű élvezetekkel bekebelezzen a jelen. Ilyen és más okok folytán a kizsákmányolt többség jogos haragja a kisebbség ellen rövidre záródik, megoszlik a kis haszonélvezők gyűlölése és a kis bűnösök félelme között.

A birtokban lévők gazdagodásának sebessége növekszik, a lecsúszás spirálja gyorsul. A hatalmasok gazdagsága meghaladja a képzeletet, és annak kínja, amit hajdan „hóvégnek” neveztek – de ma már a következő tíz vagy húsz év van adóssággal megterhelve –, nem elgondolható a felső osztályok számára, amelyek csak óriási profitjuk változásaira kapják fel a fejüket. Az „igazságtalanságról” szóló beszéd elavult. A szemérmetlenség korában élünk. A nagyvállalatok igazgatóinak járandóságai, a média által ajnározott sportolók fizetései, a művészek jövedelmei trágár mértékűek. Az egyenlőtlenségek elérték azt a pontot, hogy már csak a két emberiség hipotézisével igazolhatók.

Korunk világának második elviselhetetlen vonása környezetünk fokozódó pusztulása. A levegő, a talaj és „termékei”, a növényzet: minden szennyezett, mocsok fojtogatja. Holott a természet mindig is a megújulás képessége, az Ugyanaz ismétlődése volt számunkra. Azt mondtuk, a kultúra termékei elhasználódnak, elöregednek és elpusztulnak, a természet ezzel szemben lényegében a tavasz. Minden mindig újrakezdődik. Az Ugyanaz örök ismétlése, szüntelen újraindulás, ugyanazoknak a formáknak a mágikus újramegjelenése, változatlan frissesség. Az Antigoné kórusa a „meg-megújuló” Gaiáról énekel (339. sor). Nos, a Föld elfáradt, a 21. század a kimerülés és a sivatagok százada lesz. Az emberiség korlátai elé állítja a természetet. A talaj termékenysége kimerül, a források kiszáradnak, a készletek elfogynak.

Hans Jonas a Principe responsabilitéban felveti a visszafordíthatatlanság kérdését.¹² Azt mondtuk: mi, törékeny halandók évszázadokon keresztül a technikával védekeztünk a természet ellen. Ám technikai lehetőségeink olyan mértékben megnőttek, hogy most már nem csupán az élők külső jegyeit befolyásolják, hanem magát az élet alapját – szolgáljanak példa gyanánt a genetikai módosítások. Technikai beavatkozásainkkal visszafordíthatatlan változásokat idézünk elő, a boszorkányinas szerepét játsszuk. A természet, most először, sebezhetőnek tűnik. Évszázadokon át a technikával védtük magunkat a természet ellen. Mostantól a természetet kell védeni a technikától. Csakhogy ma, majdnem fél évszázaddal Jonas elemzései után, immár nem a természet megváltoztatásáról, hanem megfojtásáról van szó: az élő fajok és a természeti erőforrások „megújulásának” feltételei nem hozhatók össze, az újjászületés ciklusa megszakadt. A tavasz vége fenyeget.

Az utolsó elfogadhatatlan, amely kétségtelenül magában foglalja és spirális mozgásban tartja a két előbbit, a gazdagság létrehozásának mai folyamatával kapcsolatos. Amit „kapitalizmusnak” nevezünk, diffúz, bonyolult, próteuszi természetű. Annyi bizonyos, hogy a részvényesi rendszer elterjedése, a pénzügyi spekuláció fontossága, az eladósodás általános elve és az új technológiák által lehetővé tett gyorsulás körülményei között valójában évtizedek óta egy új kapitalizmus van jelen: a gazdagság létrehozása adósság és spekuláció útján, ami hitelteleníti a munkát (a fizetés a szegényeknek való), elsorvasztja az erőket és az időt. Nem pontosan arról van szó, hogy a szakadék felé rohanunk – és még kevésbé fejjel a falnak –, ez a rohanás maga a szakadék. A gazdagodás a jövendőbeli emberiség rovására zajlik.

Ez a világ a mélységes egyenlőtlenségeivel, természetes alapjai beszakadásával, öngyilkos előrerohanásával, ez a világ, amelyet émelyítő örökségként hagyunk a jövendő nemzedékekre, a miénk. És ha azt mondom, „miénk”, ez nem annyi, mint mát mondani a tegnaphoz képest. Azért nevezem „miénknek”, hogy azt mondjam: ez a világ, amelyet már évtizedek óta mi hoztunk létre, amelyet mi hagytunk felépülni, mindenesetre az a világ, amelyet az utánunk jövőkre hagyunk. Eszement egoistáknak, halálosan felelőtleneknek fognak találni minket.

És miért nem mondtunk semmit, miért állunk még ma is tétlenül, nem mondom, hogy belenyugvóan, de mindenesetre megpróbálva félrenézni? Miért hagytuk megtörténni, miért viselkedtünk a katasztrófa nézőiként?

Ez a könyv az engedetlenség kérdését azért az engedelmességből kiindulva tárgyalja, mert a világ folyásának abszurditásával, irracionalitásával szemközt az engedetlenség magától értetődő. Nem sok magyarázatot igényel. Miért ne engedelmeskedjünk? Elég kinyitnunk a szemünket. Az engedetlenség olyan mértékben indokolt, normális, hogy a reagálás hiánya, a passzivitás a megdöbbentő.

Miért engedelmeskedünk, és főként: hogyan engedelmeskedünk? Az engedelmesség stilisztikájára van szükségünk, amely egyedül vezethetne el az engedetlenség stilisztikájához. Újra kell definiálni az alávetettség, a hozzájárulás, a konformizmus stb. különbségeit; meg kell különböztetni egymástól az ellenállás jogát, a szolgálatmegtagadást, a lázadást stb. Sokat tanulmányozták a demokráciakritikákat.¹³ Ez a könyv egy kritikus demokrácia gondolatát veszi védelmébe. A demokrácia egészen más valami, mint intézményesített forma, amelyet a szabadságjogok védelme, a pluralitás elfogadása, a többségi akaratok tiszteletben tartása ihlette „jó” gyakorlatok vagy eljárások jellemeznek. Még ha ennek kell is lennie, a demokrácia egyúttal a mindannyiunk szívében élő etikai feszültséget is jelenti, a politikára való rákérdezés követelményét, a nyilvános cselekvést, a világban forgást az egyetemes igazságosság elvét hordozó politikai én gyanánt, és legfőképpen nem az én egyszerű „nyilvános megjelenése” a belső énnel szemben. Abba kell hagyni a nyilvános és a külső összekeverését. A nyilvános én a politikai bensőségünk. A megítélés, a gondolkodás képessége, kritikai adottság bennünk. Az a pont bennünk, ahonnan az egyezményes igazságok, a társadalmi konformizmusok, az előregyártott gondolatok elutasítása előtör.¹⁴

A politikai énnek ez az erőforrása mindazonáltal hiábavaló, terméketlen marad, ha nem támasztja alá kollektivitás, ha nem a jövőre vonatkozó, többesben elhatározott tervet hordozó közös cselekvésben ölt alakot. Enélkül az engedetlenségi mozgalmakat minden pillanatban az instrumentalizáció, a bekebelezés, a parancsszóra elfojtás, a vezetőváltás veszélye fenyegeti.

Azt a mozgalmat fogjuk „polgári különvéleménynek”¹⁵ nevezni, amely által a politikai szubjektum az engedetlenség állapotában találja magát.

A lázadás nem elhatározás kérdése. Akkor ragad magával egy közösséget, amikor a közös engedetlenségre való képesség ismét érzékelhetővé, ragályossá válik, amikor az elviselhetetlenség tapasztalata összesűrűsödve társadalmi nyilvánvalóság lesz. Ez előzetesen feltételezi a polgári különvélemény közös tapasztalatát és az arra való felhívást, aminek megélését önmagában és önmagáért senki sem kerülheti el. Szókratész („törődj magaddal!”) és Kant („merj tudni!”) óta filozófiai szabálya is a gondolkodásnak és nem helyénvaló bensőségességének.

Amikor a „szakértők” azzal hencegnek, hogy döntéseik névtelen és jéghideg statisztikák eredményei, az engedetlenség az emberi mivolt kinyilatkoztatása.

Ez a könyv nem az aktuális társadalmi mozgalmakat tárgyalja változatos megjelenési formáik (társadalmi küzdelmek, polgári engedetlenségi mozgalmak, ülősztrájkok, riadóláncok, a törvények nyilvános vitatása, lázadásra buzdítás) és motivációjuk (környezetvédelem, társadalmi igazságosság, jelképes elismerés, kisebbségvédelem, a személyes méltóság tisztelete¹⁶) szerint. Nem tekint el mindettől, hanem éppen azt akarja megérteni, a lázadások tényleges kitörésének közeledtével, hogy milyen mértékben lehet az engedetlenség az én felett aratott győzelem, a világ általános konformizmusának és tehetetlenségének legyőzése. A politikai szubjektum etikai körülményeire rákérdezve azt szeretné megérteni, miért olyan könnyű belenyugodni a világ aktuális berendezkedésének reménytelenségébe, viszont olyan nehéz nem engedelmesedni neki… … …

Jegyzetek

1 Michel Foucault: Qu’est-ce que la critique? Párizs, Vrin, 2015.

2 Lásd különösen Sécurité, territoire, population (szeminárium a Collège de France-ban, 1977–1978) és Naissance de la biopolitique (szeminárium a Collège de France-ban, 1978–1979). Szerk. M. Senellart. Párizs, Gallimard – Le Seuil – EHESS, 2004.

3 Paris, capitale du XIXe siècle. Le livre des passages. Párizs, Cerf, 1989. 491. (Eredeti kiadása: Das Passagen-Werk. Aufzeichnungen und Materialien. In uő: Gesammelte Schriften. 5. 592.)

4 „Nem a polgári engedetlenség a mi problémánk. A mi problémánk a polgári engedelmesség. A mi problémánk azok az emberek, akik engedelmeskednek kormányuk vezetői diktátumának, akik tehát támogatták a háborúkat. Milliókat öltek meg emiatt az engedelmesség miatt. A mi problémánk az emberek engedelmessége, amikor szegénység, éhség, ostobaság, háború és kegyetlenség pusztítja a világot. A mi problémánk az, hogy az emberek engedelmeskednek, miközben a börtönök tele vannak a kis tolvajokkal, a legnagyobb banditák pedig az országok élén állnak. Ez a mi problémánk” – részlet Zinn egy 1970-ben, a polgári engedetlenségről tartott vitában elhangzott felszólalásából. Lásd Violence. The Crisis of American Confidence. Baltimore, Johns Hopkins UP, 1972.

5 Ezt az esszét a párizsi Collège universitaire de Sciences Póban tartott szemináriumom ihlette. Köszönet a hallgatóknak kritikus figyelmükért. Köszönet továbbá Hélene Monsacrénak, Amandine Chevreau-nak és Gérard de Cortanze-nak hozzáértésükért, szemfülességükért és jóakaratukért, ami nagy segítségemre volt az esszé megírásában.

6 Idézi David Hiez és Bruno Villalba: „Réinterroger la désobéissance civile”. In La Désobéissance civile. Approches politique et juridique. Villeneuve d’Ascq, Presses universitaires du Septentrion, 2008. 11.

7 Bernard Maris: Marx, ô Marx, pourquoi m’as-tu abandonné? Párizs, Flammarion, 2012. xi.

8 A kifejezést Henry David Thoreau-tól veszem át. (A polgári engedetlenség iránti kötelességről. Budapest, Európa, 1990. Ford. Vámosi Pál. Lásd erről a szövegről később a „Thoreau sétája” című fejezetet; Thoreau is frictionről beszél.)

9 Vagy a matematika autisztikus realitása ez, amelynek érvényessége kikezdhetetlen, mivel szigorúan belső – tautologikus, mint Wittgenstein mondta volna. Lásd Logikai-filozófiai értekezését.

10 Louis Chauvel: La Spirale du déclassement. Párizs, Seuil, 2016.

11 „Mert háromféle polgár él: a gazdagok / dologtalan mindegyre többre éhesek. / A koldusok, ha még kenyér se jut nekik, / veszélyesek: vad irígységre hajlanak, / dusakra mérgezett fulánkot öltve ki, / kiket gaz népvezérek nyelve lépre csalt. / A közbülálló tartja fenn az államot / a három osztály közt, államrend őreként.” Oltalomkeresők, 238–245. In Euripidész összes drámái. Budapest, Európa, 1984. Ford. Kárpáty Csilla.

12 Le Principe responsabilité. Párizs, Flammarion, 2013. (Eredeti kiadása: Das Prinzip Verantwortung. Versuch einer Ethik für die technologische Zivilisation. Frankfurt am Main, Insel, 1979.)

13 Lásd Jean-Marie Donegani és Marc Sadoun kitűnő könyvét: Critiques de la démocratie. Párizs, PUF, 2012.

14 Ebben az értelemben a kritikus demokrácia nem egy politikai rendszer a sok közül, hanem a politikai szubjektum etikai strukturálódása. Azt a mindenkiben nyitott, strukturális lehetőséget jelöli, hogy ne engedelmeskedjen a másiknak, másoknak, az államnak és az intézményeknek, az individuális én minden pszichológiájára, a lélek minden metafizikájára visszavezethetetlen vetemedés révén.

15 A dissidence kifejezést fordítom így, visszaadva a szó voltaképpeni értelmét – a ford.

16 Erről lásd például, száz másik mellett, az itt alkalmazottól eltérő, részletezőbb nézőpontból Sandra Laugier és Albert Ogien: Pourquoi désobéir en démocratie? Párizs, La Découverte, 2011. Illetve Manuel Cervera-Marzal: Les Nouveaux Désobéissants. Lormont, Le Bord de l’eau, 2016.

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 312 0

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License