A sorozat kötetei:

Eric Davis

Férfivá nevelni

Cziglán Karolina

Tökéletlen szülők, boldog gyerekek

Dr. Vanessa Lapointe

Sérülésmentes gyereknevelés

Michele Borba, Ed. D.

Szárnyalók

Lisa Damour

Gubancok

Lisa Damour

A kamaszok érzelmi élete

Nicholas Kardaras

A képernyő rabjai

Nicholas Kardaras

Digitális téboly

Jerry Wyckoff – Barbara C. Unell

Fegyelmezés szeretettel

David Elkind

Hajszolt gyerekek

Mary Sheedy Kurcinka, Ed.D.

Intenzív gyerekek

Janet Lansbury

Nincs rossz gyerek

Hal Edward Runkel

Ordításmentes gyereknevelés

Daniel Siegel

Agymenés

Michel Odent

Születés és evolúció

Marc Brackett

Érezni szabad!

Leslie Bruce

Baromi jó anya vagy!

Melinda Wenner Moyer

Így neveld a gyereked, hogy ne legyen s*ggfej

John Gottman – Joan Declaire

Gyerekek érzelmi intelligenciája

Joanna Faber – Julie King:

Beszélj úgy, hogy meghallgassa – amikor nem hallgat rád

Füstös Móni:

Van megoldás!

Jennifer Wallace:

Soha nem elég?

Copyright © Tóth Zsuzsa, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hertelendy Amanda

Felelős szerkesztő Hessky Eszter

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 158 1

ISSN 2498 7379

Tartalom

Bevezető

1. Egy fejezet arról, hogy mi a hiszti, és miért fontos, hogy megszeresd

2. Egy másik fontos fejezet arról, hogy mik lehetnek a hiszti okai – mert ha érted, könnyebb kezelned

3. Egy kulcsfontosságú fejezet a szülői önismeret szerepéről a hiszti kezelésében – azaz gondold végig a folyamatokat

4. Fejezet az érzésekről – mindenkiéről

5. Fejezet arról, hogyan keresd meg a hiszti okait, és hogyan kezeld

6. Fejezet arról, hogy megelőzhető-e a hiszti + egy kis napirend

7. Fontos fejezet a kommunikációról az esemény, azaz a hiszti előtt, közben és után

8. Fejezet a házaspárokról, akik nem mellesleg szülők is

9. Fejezet arról, hogy mit értünk következetesség alatt hiszti esetében

10. Fejezet arról, hogyan segíts a gyerekednek, amikor érzelmileg nehéz neki

Záró gondolatok

Bevezető

Megmondom őszintén, gyerekként utáltam, amikor a környezetem hisztinek titulálta azt a nagyon összetett érzést, amit – szerintük – kissé erőteljesen fejeztem ki. Nem értettem és dühös lettem, mert én belül azt éreztem, hogy valamit ki kell fejeznem, valamit nagyon szeretnék – jó, akarok… –, ezt másoknak érteniük kellene, erre ők csak annyit mondanak, ne hisztizz…!

Azt is be kell vallanom, hogy hiszek a hisztiben. Szerintem őrülten hatékony viselkedési forma, és azt gondolom, hogy egy életen át alkalmazzuk, csak ahogy egyre nagyobbak vagy akár felnőttek leszünk, addig finomítjuk, amíg már nem illik rá a hiszti szó.

Mert mi is a hiszti? Nagyon egyszerűen megfogalmazva hiszti akkor jön létre, amikor az egyik akarat a másik akarattal ütközik. És ez, valljuk be, nem csak a gyerekkorra jellemző. Akaratok ütköznek kamaszkorban, házaspárok között, szülők és felnőtt gyerekeik között, vagy akarat ütközik, amikor sávot akarunk váltani és a másik nem enged be… Amikor ráhasalunk a dudára, az hiszti? Amikor nem kiabálunk, de nem engedünk az akaratunkból, az hiszti? Hm…

Szerencsére a magyar nyelv olyan sokszínű, hogy minden akaratmegnyilvánulásra kereshetünk más és más szót, de a lényeg ugyanaz marad. Az akaratok nem találkoznak. Az életünk ezer konfliktusa sokszor abból fakad, hogy mást akarunk, mint a másik, máshogy akarunk dolgokat, és bár átkeretezzük – és tanítjuk is a gyerekeknek, hogy „nem akarom, hanem szeretném” –, de belül ez azért mégis több, mint hogy szeretnénk valamit. Az akarat nem mindig szelíd, és nem mindig simul bele a hétköznapokba, azért olyan nehéz vele, és ezért kell megérteni a működését. Mert akarat van, lesz, és ez jól is van így. Nem elmulasztani szeretnénk (akarjuk), hanem jóban lenni vele. Akarattal rendelkező lények vagyunk, és bár mindenki a gyerekekre gondol, amikor hisztiről van szó, szeretném ezt a kört igazságos módon kicsit kiterjeszteni.

Tedd a szívedre a kezed! Őszintén önmagadhoz keress a mai vagy a tegnapi napodból olyan helyzetet, amikor bizony valamiből nem engedtél, amikor urambocsá’ erőszakosan akartál valamit, amikor küzdöttél valakivel – és ha ezt megtaláltad magadban, akkor holnaptól máris elnézőbb lehetsz a gyerekeddel, amikor egy klasszikus hisztivel teszi színesebbé a hétköznapjaidat. Hiszen ha ez még felnőttként is megtörténik, amikor már rengeteg tapasztalat birtokában vagy, akkor hogy ne fordulna elő a gyerekkel? És mivel ez a viselkedésforma fenn tud maradni egy életen át, azt jelenti, hogy igen hatékony, valamiféle előnyünk származik belőle. Egészen hosszan nem maradnak fenn olyan folyamatok, amik mélyen belül, akár fel sem ismerhető módon nem jelentenek előnyt számunkra. Az akarat megnyilvánulásaiból, a hisztikből, egy-egy összeütközésből nemcsak rossz dolgok születnek, hanem egy-egy küzdelem időnként nagyon is fontos változások előszobája. Csak igyekezni kell, hogy mindenki épségben átvészelje. Ép ésszel, ép lélekkel, ép testtel. Ezért fogunk most elmélyedni ebben az izgalmas, akarattal teli világban.

Az akarat első jeleit már kisbabakortól észre lehet venni a gyerekeken, és ha a te gyereked a legnyugodtabb baba volt a világon, akkor is láthattál már vörös fejjel üvöltő kisbabát, akinek nincs melege, nem fázik, nem éhes, nem szomjas és a pelenkája sincs tele, „csak” nagyon szeretne valamit. Például elérni a macit. Vagy a távirányítót. Vagy az üdítős palackot. Agyának minden zegzugát kitölti a vágyott tárgy – és üvölt. Mert nem éri el, mert kicsi még és nem tud odamenni érte, vagy mert nem szabad elérnie. Nem akar ártani senkinek, nem akar bántani senkit, azt sem tudja, hogy ezeket hogy kell csinálni; kicsi még, de nagyon akar valamit. Azzal, hogy erőteljesen sír, kifejezi az akaratát és a tehetetlenségét. Aztán ahogy ez a kisbaba növekszik, egyre okosabb lesz, egyre több tapasztalatot szerez a környezetéről, és zseniális érzékkel rájön, hogy ha elég hangosan jelzi az akaratát, akkor valaki bizony a segítségére fog sietni. És ezt a tudást a gyerekek – akik később felnőttek lesznek – egy életen át őrzik. Érdekes, hogy a menj fogat mosni vagy a köszönj szépen milyen nehezen épül be, bezzeg az, hogy üvöltök és te ugrasz, szinte azonnal…

Úgy képzelem, hogy most olvasás közben számtalan olyan helyzet jut eszedbe, amikor a gyereked addig hisztizett vörös fejjel vagy nyafogott üveghangon, amíg az utolsó idegszálad is elszakadt és megadtad magad a gyerek akaratának, akarjon épp bármit. Remélem, meg tudlak vigasztalni, most itt rövid távon és a könyv végére hosszú távon is. Hiszti, nyafogás, látványos kínlódás, vagyis az akarat kifejezése és több akarat ütközése mindig lesz! Semmi baj! Szükség van rá, fontos, és mire a könyv végére érsz, remélem, azt fogod érezni, hogy jobban tudod kezelni – vagy legalábbis az idegszálaid minimum fele érintetlen marad…

1. Egy fejezet arról, hogy
mi a hiszti, és miért fontos, hogy megszeresd

A hiszti fontos, és része is lesz az életeteknek. És pár dolgot tehetsz ezzel. Gondolhatod azt, hogy reménytelen az egész, és szenvedhetsz tőle, hagyhatod, hogy elrontsa a hangulatot. Szerintem nem ezt szeretnéd, és ha így van, akkor változtathatsz a hisztihez való hozzáállásodon, valamint amíg ez nem megy, addig egyszerűen elfogadod, hogy ez is az élet része. Nem kell úgy hagyni, nem a jól van az úgy hozzáállásra gondolok – bár időnként ez is felszabadító tud lenni. Arra gondolok, hogy értsd meg, és élj ezzel a helyzettel úgy, hogy nem akarod mindenáron elkerülni, kirakni az életedből. Élj vele jól.

A hiszti nem mumus. Nem ellenség, nem egy kellemetlen – időnként őrülten kellemetlen – szomszéd vagy rokon, akit jobb elkerülni. A hiszti tanít. Neked türelmet, a gyerekednek határokat. A hiszti, az akarat intenzív kifejezése olyan jelenség, amire igazán szükség van a fejlődéshez, különösen ha intenzív, impulzív gyereked van. De mindezzel együtt azt is valljuk be, hogy a hiszti mindenkit próbára tesz. Sok olyan szülővel beszélek, aki korábban angyali türelemmel kezelt nagyon nehéz és összetett helyzeteket, semmi és senki nem hozta ki őt a béketűrésből, egészen addig, amíg a gyerek meg nem született. És nem azért, mert egy kis ördögfiókának adott életet, hanem azért, mert a leghiggadtabb embert is eltolja a falig a gyerek, ha úgy hozza az élet. Képzelhetitek, hogy mi történik akkor, ha olyan valakinek lesz gyereke, aki már a szülővé válás előtt sem volt higgadt típus… Szóval legyél alapvetően akár elképesztően nyugodt, harmóniát kereső, vagy intenzív, tüzes típus, a gyereked, amikor eljön az ideje, el fogja kezdeni megmutatni neked, hogy fejlesztheted a személyiségedet az ő hisztije segítségével. Hát nem kedves tőle?

Amikor hisztiről beszélünk, akkor nem az a cél, hogy soha többet ne legyen hiszti, nem az a cél, hogy olyan szülő legyen belőled, akinek a gyereke nem fejezi ki akármilyen módon is az akaratát. Nem akkor vagy ügyes, és nem akkor teljesítetted jól a leckét, ha a gyereked nem feszeget határokat többé. Amikor hisztiről és annak a kezeléséről beszélünk, akkor az a cél, hogy a gyerekkor végére maradjon valamennyi épp idegszálad – különben mik szakadnának el kamaszkorban, ugye… Itt fontos megjegyeznem, mert talán vigasztaló, hogy az emberi agy az egész élet során képes regenerálódni – jó, nem teljesen, és nem olyan gyorsan, mint ahogy gyerekkorban képes változni, de szép lassan azért igen. Szóval ne aggódj, néhány idegszál az enyészet martalékává lesz a gyereknevelés során, de sok új is alakul. Például a gyerekvállalás előtt vallott elvek egyre kevesebb tárhelyet fognak lefoglalni, míg óriásira fog duzzadni az agyadban a rémes mondatok tárhelye, amikről szentül hitted, hogy sosem fogod kimondani. De kimondtad. Ezerszer. És amit elég sokszor megteszünk, az nyomot hagy az idegrendszerben, így a gyereknevelés során a valaha fontosnak hitt mappák törlődnek, viszont újabb és újabb gyöngyszemek keresnek helyet maguknak. A gyereknevelés tele van határtartási helyzetekkel, tele van tanításokkal, tele van olyan folyamatokkal, amik egy pillanatra sem engedik lankadni az agyműködést, rugalmasan tartanak.

Remélem, már elhiszed, hogy a hiszti tulajdonképpen fitten tart agyilag. A gyerek olyan váratlan helyzetek elé állít, olyan hirtelen változtatja az akaratát, a gondolatait, a késztetéseit, hogy az agyadnak fel kell vennie a versenyt vele. Talán ezért lehet, hogy nincs kreatívabb munka a szülőségnél…

A hiszti, az akarat kifejezésre juttatásának egy módja, a határok próbálgatása, a frusztráció, belső feszültség látványos kifejezése, olyan eszköz a gyerek kezében, ami az esetek nagy százalékában kiválóan alkalmas a figyelem felkeltésére. Elképesztően fontos folyamat, amiben a gyerek megtanulja, hogy meddig tart ő, meddig tart az akarata, és hol kezdődik a másik ember. És itt álljunk meg egy kicsit! Amikor határt állítasz, akkor tehát azt tanítod, hogy meddig tart a gyereked határa, és hol kezdődik egy másik ember határa. Ha ezt meg tudod tanítani felismerni és tiszteletben tartani, azzal egy magára és másokra is vigyázni képes felnőttet adsz a világnak. Amikor határt állítasz fel, akkor megtanítod, hogy meddig mehet el a gyereked biztonsággal, mit szabad és mit nem. Mert biztos vagyok benne, hogy szeretnéd megtanítani neki egy biztonságos világ kereteit, és szeretnéd alkalmassá tenni arra, hogy ezeket a kereteket magának is képes legyen felállítani. Ha ezt otthon meg tudja tanulni, akkor azt adod neki, hogy védett és puha, meleg környezetben próbálhatja ki önmagát, tapasztalhatja meg önmaga határait, és nem kell ott próbálgatnia, ahol esetleg nem veszi körül biztonság, nem vagy ott, hogy vigyázz rá, vagy ő nem tudja megvédeni magát. Amikor a gyereked veled, otthon tanulja a határokat például azzal, hogy hisztizik, akkor az olyan, mintha úgy mászna falat, hogy vigyáz rá egy kötél, segít, hogy ne essen le, ne sérüljön meg. Megtanulja tőled biztonságos keretek között a határokat, hogy amikor élesben megy a folyamat, mert egyedül kell a határait felállítani és tartani, akkor már magabiztosan másszon azon a falon, a sérülés minimális veszélyével. Az élet most ebben a példában szimbolikusan egy fal, a gyereked a mászó, te pedig a karabiner, a kötél, meg minden vagy, ami a biztonságos mászáshoz kell. Ahogy pedig a gyereked felnő, jó esetben már magabiztosan fog mászni azon a falon, addig meg az idegeiden, de tudod, hogy ezzel biztonságra tanítod.

Térjünk ki itt a szabad – nem szabad kérdésére. Ez manapság megosztó téma, van, aki azt mondja, hogy ne korlátozzuk semmiben a gyereket, engedjük olyanná válni, amilyenné szeretne, és csak kísérjük ezt a folyamatot. Van, aki azt mondja, hogy mindent szabályozzunk, mert a felnőtt tudja, hogy mi kell annak a gyereknek. Azonban azt mindannyian tudjuk, hogy egyik szélsőség sem vezet sehova, meg kell hagyni a szabad felfedezést a gyereknek, és természetesen kellenek a szülő által ismert és alkalmazott határok. Az a tapasztalatom, hogy a pszichológia mindenki számára elérhető tudásanyagát felhasználva minden szülő egyre többet tud a gyerekekről, ami jó és hasznos, de arról is egyre nagyobb a tudás, hogy mekkora sérülést lehet okozni a gyerekeknek, és hogy szinte minden felnőttkori nehézségünk gyökere valahol a gyerekkorban található. Ezért a szülők elkezdtek a gyereknevelésben tojásokon lépkedni, azaz félni. Félni, hogy ha most állítanak egy határt, azzal vagy egy óriási tombolást szabadítanak magukra, amit aztán nem tudnak megállítani, vagy rosszat tesznek a gyereknek, vagy vége az aznapi jó hangulatnak stb.

A tojásokon lépkedő félelem mögött sokszor az van, hogy a szülő nem érti, mi és miért történik. És amit nem értünk, az lehet félelmetes. Fontos hangsúlyozni, hogy nem azért nem ért mindent egy szülő, amit a gyerek tesz, mert nem elég okos vagy ügyes, hanem azért, mert mindent érteni lehetetlen. De fontos látni, hogy az, ami gyakran ismétlődik és mégsem érthető, az félelmet fog kiváltani, és tojásokon lépkedést. A szülők emiatt ezerszer átgondolnak minden ösztönösen előkerülő mondatot, mardossa őket a bűntudat, amikor este nem sikerül gyertyafénynél, lágy zenével elaltatni a gyereket, hanem röpködnek a zoknik és a… csúnya szavak.

Félelmetes az a felelősség, hogy minden elhangzott szó, minden rosszkor és rosszul kibuggyanó mondat traumatizáló, és mindez örök nyomot hagy a gyerekben. És ha így nézel a gyereknevelésre, akkor rosszul fogod érezni magad benne, és valóban nagyon nehéz lesz lavírozni abban, hogy meddig tart az, amíg szerinted csak határt tartasz, és hol kezdődik az, ahol ezt már úgy teszed, hogy az káros, félelmetes és hosszú távon valóban negatív nyomot hagy. Azt kell, hogy mondjam, hogy bizonyos értelemben feloldozható a szülő ez alól, és persze bizonyos értelemben valóban ott a felelősség. Tudom, ezzel most nem könnyítem meg a bűntudat csökkenését, de mégis igyekszem, mert a bűntudat egyrészt nagyon nehéz érzés, másrészt egy idő után nem fogod szeretni azt az időt, amit a gyerekeddel töltesz. Nem fogod szeretni, várni, mert azt fogod érezni, hogy nem ad jó érzést, annyira sok nehézség kíséri. Annyi kudarc, annyi kiborulás, annyi kétség… És milyen jó lenne, ha ez nem így lenne.

A gyerekekkel együtt töltött időt nem a gyerekek teszik nehézzé, hanem a sok rátevődött neurózis, amiből érdemes elindulni kifelé. Félreértés ne essék, nem azt akarom üzenni, hogy most meg azért érezd rosszul magad, mert nem repesve várod a gyerekkel, családdal töltött időt, vagy hogy időnként menekülnél belőle, hanem azt, hogy lehet úgy is, hogy az együtt töltött idő jó, és nem azért, mert csillámporos hangulat van puskaporos helyett, és nem azért, mert soha nincs konfliktus vagy nehézség. Csak annyit szeretnék üzenni, hogy azt közös időt lehet egyre jobban együtt tölteni.

Vagy te, a felnőtt, a szülő. Ezer meg ezer tapasztalattal, tudással és pont ugyanennyi nemtudással – vagyis olyan folyamatokkal, amiket nem értesz, nem látsz át. A tudásod abból áll össze, amit tapasztalatok alapján beépítettél, és abból, amit mintaként átvettél a szüleidtől. Amikor ma magadra és a nehézségeidre gondolsz, akkor láthatod ezekben a nehézségekben a generációkon átívelő mintázatokat, amikből végül összeáll a ma, és összeáll a te működésed. Biztos sok mai nehézséged hátterében megtaláltad anyukád vagy apukád mintáit, ahogy ők is, ha elég tudatosak voltak, akkor felfedezhették magukban a saját szüleik mintáit és így tovább. Azonban a korábbi generációk az élet és a történelem nehéz időszakai okán egész mással lehettek elfoglalva akkor, amikor a mintázataikon is gondolkodhattak volna. Mert hidd el, kevéssé fontos ez, amikor háború van, éhes vagy, aggódsz, és bizonytalan minden. Sőt, amikor bizonytalan minden, akkor kifejezetten jó kapaszkodó tud lenni, ha valamiféle régit, ismerőst fedezhetsz fel magadban. A mondat, ami kicsúszik ma a szádon, és az apukád mondata, a gesztus, amit észreveszel magadon ma, és az anyukád gesztusa, béke idején sok-sok gondolkodásra, boncolgatásra ad lehetőséget. Miért ezt csinálták, miért ezt mondták a szüleink? Miért nem tudták, hogy mit okoznak ezzel? Miért csinálom én is ezt? Rengeteg belső monológ és sok terápiás folyamat témái ezek. És csodálatos folyamat megkeresni önmagad a mintázatok alatt, között – és csodálatos, hogy a pszichológia térnyerésével erre eszközeink is vannak. És csodálatos, hogy béke van (bár illékony és időnként diszkomfortos), és mi gondolkodhatunk belső folyamatokon. Két-három generációval ezelőtt nem volt lehetőség arra, hogy az emberek hosszan boncolgassák, kik is ők valójában, mert erősebb parancs volt, hogy túl kell élni. Ott egy mondat egy apától, aki háborúban van, egy gesztus egy anyától, akiről nem tudni, mi van vele, hol van és visszajön-e… szóval ott egy mondat, egy gesztus, egy szülői minta – úgy képzelem – inkább melegséget adott, megnyugtató volt, és nem kigyomlálni akarták, hanem sokat felfedezni és őrizni belőle.

Esetleg ma hibáztatod a szüleidet, haragszol rájuk, vagy egyszerűen csak tudomásul veszed a működéseiket, és a rosszabb napokon elmormolsz egy nem teljesen őszinte köszit feléjük… De ha ők maguk nem is háborúban nevelkedtek, akkor olyan szülők nevelték őket, akik viszont igen, és a generációkon átszivárgó minták hatása nem áll meg attól, hogy a világkorszakok váltják egymást. Minden változik körülöttünk. Sokat beszélünk erről, amikor elérünk egy bizonyos kort, hogy mennyire más volt régen, de bizonyos minták, akármennyit küzdünk, stabilan tartják magukat bennünk. A család egy rendszer, aminek az a tulajdonsága, hogy mindenki hatással van mindenkire – és már azt is tudjuk, hogy ez időn és téren átívelő módon is igaz. Bárki tesz valamit, bárki változik a rendszerben, kisebb vagy nagyobb mértékben a teljes rendszer reagálni fog rá. Rendszer a testünk is, és bárhol történik benne változás, az egész dinamika és folyamat megváltozik. Rendszer a munkahely, ahol nap mint nap dolgozol, az ország, amiben élsz – és ha valaki valahol valamit változtat, annak a hullámai elérnek, és valamilyen hatást ki fognak váltani belőled.

A szüleink is benne éltek egy világban, egy rendszerben, aminek voltak elvei, követelményei, gondolatai a gyerekekről, a nevelésről, a szerepekről, arról, hogy kinek mi a dolga. Ez alapvetően határozta meg őket, ahogy minket is meghatároz ma a világ, amiben élünk. Ami igaz volt akkor, az nem igaz ma, és amit ma gondolunk, arról valószínűleg valami egészen mást fognak gondolni a mai gyerekek 20-30-40 év múlva… Érdemes-e hibáztatni valakit a múltban, vagy jobb a jelen dolgain gondolkodni? Lehet-e az időt és az adott kor jellegzetességeit figyelmen kívül hagyva bármiről kijelenteni, hogy egyértelműen jó és hasznos vagy biztosan rossz? Egyszerre nem és igen. Vannak olyan folyamatok, olyan cselekvések, amik egy adott időszakban értelmezhetők, még ha később ki is derül, hogy haszontalanok vagy rosszak voltak. És van, amiről egyértelműen ki lehet jelenteni, hogy rossz, mindegy, milyen korban él valaki. Mert ez is egy határ, egy kapaszkodó, amire minden embernek szüksége van. Kellenek szabályok, belső és külső kontroll, ami megállít minket, embereket, hogy ne tegyünk olyat, ami árt másnak.

HATÁRÁLLÍTÁS ÉS HATÁRTARTÁS

Amikor gyerekekről és a határokról beszélünk, akkor például beszélnünk kell arról, hogy hol van a felnőttek határa a határtartásban. Van az a kiabálás, ami félelmet kelt, van olyan csend, ami megbénít, sajnos még mindig van fizikai vagy verbális bántás a családokban. Sajnos a bántások tárháza és az ember leleményessége e tekintetben kimeríthetetlen. Ezért nagyon fontos, hogy legyen egy olyan szabályrendszer, ami egészen pontosan megmondja a felnőtteknek is, hogy mit szabad és mit nem, meddig lehet elmenni, és hol muszáj megállni. Mert ha bizonytalan a válasz arra, hogy a felnőtt mit tehet meg és mit nem, akkor hogyan lehet hitelesen képviselni a gyerek felé, hogy meddig mehet el, és hol muszáj megállnia? Ha például rugalmasan kezeled azt, hogy nem szabad üvölteni a gyerekkel úgy, hogy megijedjen, de gondolkodás nélkül veszed elő a legdurvább velociraptor hangodat, ha ki akar szaladni az úttestre, vagy a forró vasaló körül rohangál – akkor hibáztál, vagy nem? Megszegted azt a szabályt, hogy nem okozhatsz félelmet a gyereknek? Vagy vannak helyzetek, ahol mégis lehet, mert egy másik szabály – védeni kell az életét – felülírja?

Természetesen igen, a szabályok nem rigidek, de akkor rögtön egy másik nézőpontból is érthető, hogy miért olyan nehéz megtanítani a gyereknek a határokat és szabályokat, amikor te is aszerint változtatod azokat, ahogy a helyzet épp megkívánja. A gyereked joggal gondolhatja, hogy ha tegnap engedted mesét nézni, akkor ma is teljes fegyverzettel indulhat újra csatába annak érdekében, hogy nézhesse, hiszen ma új nap van, új feltételek, új helyzet, új hangulat – hátha most is sikerrel jár… Egyszerre fontos, hogy tegyél meg bármit, hogy a gyereked ne szaladjon ki az úttestre, és nagyon fontos lenne az is, hogy soha ne bántsd… És az lenne jó, ha ezt egyszerre tudnád betartani, ahogy te is nagyon szeretnéd minden egyes nap, hogy egy önmagát megélni képes gyereked legyen, aki önálló és végtelenül szabad, és mindeközben betartja a szabályokat, nem teszi azt, amit nem lehet, ami árthat neki vagy másnak.

Ellentmondás, és mégsem az. Jól látszik belőle, hogy milyen hosszú és sokrétegű az a folyamat, amíg egy gyerek végre megtanulja a változó világhoz alakítani annak a megértését, hogy mikor hol vannak a határok. És ha ezt érted és érzed, akkor a következő hisztinél érteni fogod, hogy miért próbálja meg ezredszerre is a gyereked, hogy csak még egy meséééééét…

Amikor ma a szüleinkre gondolunk, lehet bennünk hála, vagy esetleg haragszunk rájuk, mert annyi munkát adtak nekünk és olyan sokat kell terápiára járni, de hosszú távon nem segít a hibáztatás. Nem segít, ha hibáztatjuk a szüleinket, a körülményeket, magunkat. Mert ez nem vezet sehova. Időnként jogos és felszabadító teret engedni a haragnak, de nem baj, ha közben tanulunk is a helyzetekből. A gyerekek milyen sokszor teret engednek a haragjuknak… éppen erről beszélgetünk most oldalakon keresztül. A szüleink csinálták, ahogy nekik engedte az akkori tudásuk, és ma te sem teszel másképp. Nagyon ritka – bár sajnos azért néha előfordul, hogy egy szülő nem a legjobbat szeretné a gyerekének. Mivel éppen egy könyvet olvasol, amitől azt reméled, hogy valamit jobban fogsz majd érteni és csinálni a gyereked érdekében, látszik, hogy te is a legjobbat szeretnéd neki. Szóval amikor öt perc múlva vagy holnap reggel valamit nem a legjobban sikerül végigvinni, akkor mondd magadnak, hogy semmi baj, oldozd fel magad az alól, hogy épp most teszed tönkre a gyereked. Nem teszed tönkre, bár teszel bele feladatot, de ez nem baj, mert így tanul ő is és te is. Mindennap egy kicsit ügyesebb vagy, aztán minden összeomlik, és jön pár rossz nap, amikor teljesen eszköztelennek érzed magad, aztán megint valahogy sikerül békét teremteni, kompetens szülő vagy, aztán összeomlik, majd újraépül… És egy reggel azon kapod magad, hogy a gyereked felnőtt. És rájössz, hogy akár épp összeomlott, akár működött, valahogy ez maga az élet, és érdemes szeretni. Nem csak utólag visszanézve, nosztalgiázó módon szeretni, hanem akár már most, ahogy itt ülsz és olvasol, vagy öt perc múlva, amikor vége az olvasásnak, mert egy újabb hajmeresztő dolog történt, és neked szolgálatba kell helyezni magad.

Gyakran látom, hogy a szülők szeretnék figyelembe venni a gyerek önálló identitását, tisztelik az individuumot, ami csodálatos. De ez az önálló, egyedi entitás még egy csomó dolgot nem tud, és ezekre megtanítani nem jelent korlátozást. Egy határ jókor és jó helyen való letétele nem jelenti a gyerek szabad kibontakozásának a végét, mert a határ nem korlát, hanem kapaszkodó. A szabadság és a kapaszkodók megférnek egymás mellett, sőt nem működnek egymás nélkül. Mert a szabadság nem az, hogy bármit megtehetünk. Sokszor látjuk, hogy amikor valaki bármit megtehet, azzal milyen sok embernek árthat, igaz? Ha szabadságot szeretnél tanítani a gyerekednek, akkor először tanítsd meg neki, hogyan tud biztonságos keretek között működni. A biztonságos keret vigyáz rá, és vigyáz másokra. A szabadság akkor ad biztonságot, ha bizonyos általam és mások által is ismert keretek között élhetem meg. Amikor határt állítasz, akkor nemcsak azt tanítod meg a gyerekednek, hogy ő mit tehet meg, hanem azt is, hogy egy másik ember (jelen esetben te) mit tehet meg. Megtanítod, hogy érted, ő mit szeretne, és megtanítod, hogy neked mi fér bele. Megtanítod az ő határait, és a tiédet is. Mert a szabadság nem az, hogy bátran átgyalogolhatunk mások határain. A szabadságnak szerintem van előjele. Lehet jó, és lehet rossz. A jó szabadság minden szereplőt figyelembe vesz. A rosszul értelmezett szabadság az káosz és sérülés. Az ember érdekes, összetett lény. Egyszerre tud varázslatos és rettenetes lenni. Szerintem te szülőként nagyon sokat tehetsz azért, hogy a gyereked olyan felnőtt legyen, aki egyszerre szereti önmagát és empatikus másokkal.

Látszólag eltértünk a hisztitől, de higgyétek el, hogy a hiszti kezelésében az a sok határ, amiről biztos úgy érzed egy-egy nehezebb nap után, hogy teljesen feleslegesen és kevés hatékonysággal állítottál, mind tanítja a gyerekedet. Tanítja arra a szabadságra, amiben képes lesz az akaratát mások számára is megfelelő módon kifejezni. És ez akkor is így van, ha azt érzed, hogy ma egyetlen határt sem sikerült tartanod.

Hiszti mindig is lesz, és ez jó, mert szükség van rá. Próbáld kitartóbban tartani a határokat, mint ahogy a gyereked feszegeti őket. Ha ma nem sikerült, akkor majd holnap próbáld újra. Nem cél a hiszti elkerülése, hiszen ez nem is lenne jó cél, mert majdnem biztos, hogy az akaratok ütközni fognak, vagy lesz olyan nap, amikor mindenki túl fáradt ahhoz, hogy a legszebb hangján kérjen a másiktól valamit, és az is szinte biztos, hogy a gyereked nem fog mindig elsőre ugrani, amikor fürdeni vagy aludni hívod. Sokkal jobb cél a fejlődés, a felismerés, a tanulás, és végül nem rossz cél az idegszálak védelme sem. Ezek a helyzetek jó gyakorlatok arra, hogy megmutasd a gyerekednek, hogy hogyan kell késleltetni, elbírni, ha valamire azt a választ kapja: nem. Amikor felállítasz egy határt, akkor tanul kompromisszumot kötni. És ha úgy nézel a hétköznapi nehezebb helyzetekre, hogy általuk rengeteg dolgot tanítasz és te is mindennap tanulsz, fejlődsz, akkor egy picivel talán könnyebb lesz kezelni is ezeket.

Az akaratot kifejezni, megélni, és megmutatni másoknak, hogy mit szeretnénk, nagyon fontos. Nem jó irány háttérbe szorítani a belső igényeket, vágyakat, ahogy nem jó ezeket mártír módon ugyan kifejezni, de végül egy nagy és hangos sóhaj keretében megoldatlanul útjukra engedni. És persze az sem jó, ha semmi más nem fontos, csak mindenkinek a saját belső igénye. A belső folyamatokat ismerni kell – szerintem enélkül nagyon sok nehéz helyzet vár egy emberre, mindegy, mennyi idős. Ha már ismered a belső folyamatokat, akkor jó azokat kifejezni, és jó ezt úgy tenni, hogy a másik azt értse, amit szeretnél valóban átadni.

Amikor egy hiszti zajlik, sokszor a legnehezebb az, hogy megfejtsd, mi a baja, óhaja, akarata éppen a gyereknek. Ahogy próbálod kinyerni belőle ezt az információt, vagy ahogy közben megfogalmazod, ami benned zajlik az egész helyzet miatt – ezek mind tanítják a gyereket arra, hogy jól megfogalmazott belső folyamatok nélkül egyszerűen nem tudja a számára legjobb megoldást kapni a környezettől. Ezért a hiszti, annak teljes folyamata egy nagy tanítás-tanulás. Az is, ahogy eljutottatok odáig, az is, ahogy zajlik, és az is, ahogy végül elmúlik, megoldódik. Az a helyzet is tanít, amikor jól sikerül egy folyamat, és az is, amikor nem. Szerencsére minden tanulás számít. Amikor nem sikerül tökéletesen valami, akkor az is egy tanítás, ahogy ezt kezeled. Hiszen majdnem biztos, hogy a gyerekednek se fog minden sikerülni, akármennyire is szeretnéd.

Minden helyzet, amikor neked nem sikerül valami, talán épp a gyerekeddel kapcsolatban, azt tanítja meg neki, hogy mit tegyen, amikor valami nem sikerül neki. Ezért nem kell arra törekedned, hogy minden sikerüljön, de azt érdemes megfigyelni magadon, hogy mit reagálsz, ha hibázol, ha kudarc ér. Elkeseredsz, de aztán újra próbálkozol? Hagyod az egészet, és feladod? Hagyod, de később nekilátsz újra? Bosszankodsz? Esetleg jól hallható módon kifejezed, hogy nem sikerült? A gyereked mindegyikből tanul, és ha jól ismered magad, akkor sok mindenre választ kaphatsz. Amikor a gyereked egy kudarcra hisztivel, indulattal, nagy amplitúdóval reagál, akkor nézd meg, hogy ezt kitől tanulta. Nem baj, ha tőled, csak tudd, hogy a hibázásaid, a kudarcaid mind tanítják a gyereket arra, hogy semmi baj nem lesz abból, ha hibázik, és így kicsit több önbizalommal indul el az életben. Ezzel leginkább azt szeretném mondani, hogy amikor úgy érzed, egy nap tényleg nagyon rosszul alakult, ha semmi nem sikerült benne, az a nap is tanítás. Megtanítja a gyerekedet, hogy hibázni szabad. A hibát majd kijavítjuk – vagy nem –, de semmi baj nincs vele. Mindent egybevetve, határokat tartani jó, a határokat feszegetni szintén jó, csak ennek a kettőnek az egyensúlyát, ritmusát kell jól megérezni.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Playpen Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License