részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Tova Friedman and Malcolm Brabant: The Daughter of Auschwitz
First published in Great Britain in 2022 by Quercus Editions Ltd

Copyright © Tova Friedman and Malcolm Brabant 2022
This edition is published by arrangement with Peters, Fraser and Dunlop Ltd. through Andrew Nurnberg Associates Budapest.

Hungarian translation © 2022 Vadász Márton
Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Képjegyzék: Német katonák és lengyel civilek nézik, ahogy egy zsidó férfi parancsra levágja egy társa szakállát. United States Holocaust Memorial Museum, az Instytut Pamięci Narodowej szíves engedelmével; Tova nagynénje, Helen. Pearl Belkowitz magángyűjteményéből; Tova az életéről mesél a Calvin Universityn. A Calvin University szíves engedelmével; Tova a Delaware Valley Regionális Középiskola tanulóival. Rick Epstein szíves engedelmével; Tova és Maier Friedman. Lynette Seader szíves engedelmével; Túlélőkkel az Auschwitz felszabadításának 75. évfordulója alkalmából rendezett megemlékezésen. Shahar Azran szíves engedelmével

Borítóterv © Féder Márta
Borítófotó © Natalia Shabasheva/Getty Images

ISBN 978 963 604 222 6

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Palkó Katalin
A szöveget gondozta Kalocsai Judit
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Csodálatos szüleimnek, Reizelnek és Machelnak,

akik mindnyájunkat megmentettek,

valamint gyermekeimnek és unokáimnak,

akik mindig emlékezni fognak

Előszó

Amikor a Továval eltöltött délelőtt végén eljöttem tőle, Shakespeare Lear királyának zárósorai jutottak eszembe:

A legkorosb legtöbbet szenvedett.

Ifjabbak, a kik itt vagyunk, nem érünk

Ily dolgot, s nem jut ily sokáig élnünk.

Biztos vagyok benne, hogy Elie Wiesel nem bánná, hogy – az ő kifejezésével élve – az igazság és az emlékezés hősének nevezzük Tova Friedmant.

Sir Ben Kingsley

2022. február

Bevezető

A nevem Tova Friedman. Az Auschwitz-Birkenauként ismert náci megsemmisítő tábor egyik legfiatalabb túlélője vagyok. Felnőtt életem nagy részében a holokausztról beszélek, hogy az emberek soha ne felejtsék el.

Tola Grossmanként születtem Gdyniában, Lengyelországban, 1938-ban, egy évvel a második világháború kitörése előtt. Miután végigjártam az Endlösung – a náciknak a zsidó nép elpusztítására irányuló kísérlete – valamennyi stációját, végül Amerikába költöztem, férjhez mentem Maier Friedmanhez, és később Továra változtattam a nevemet.

Mi, a nagyon kevés túlélő, hiába mondjuk el számtalanszor a történetünket, úgy tűnik, az emberek felejtenek. Elszörnyedtem, amikor szembesültem a mérhetetlen tudatlansággal, amelyet a Claims Conference, a Németországgal Szembeni Zsidó Kárpótlási Követelések Szervezete megbízásából amerikai fiatalok körében végzett, 2020 szeptemberében publikált felmérés tanúsít. A megkérdezettek kétharmadának fogalma sem volt, hány zsidó halt meg a holokauszt során. Közel felük egyetlen koncentrációs tábort vagy gettót sem tudott megnevezni. Huszonhárom százalékuk úgy vélte, hogy a holokauszt egy mítosz, vagy legalábbis eltúlozzák. Tizenhét százalékuk szerint elfogadhatóak a neonáci nézetek.

Egy 2018-as európai felmérés kimutatta, hogy az európaiak harmada hasonlóképpen keveset tud, sőt nem is hallott a vészkorszakról, valamint a megkérdezettek húsz százaléka úgy gondolja, hogy a zsidóknak túl nagy befolyásuk van az üzleti és a pénzvilágban.

Ezek a döbbenetes, riasztó számok egy dologra utalnak: az antiszemitizmus, vagyis a zsidógyűlölet ismét erősödik az Egyesült Államokban és Európa-szerte. Nagyon nehezen fogadom el, hogy mindazok után, amiket a gettókban és a haláltáborokban a második világháború alatt elszenvedtünk, ismét teret nyerhet az 1920-as és 30-as évek álnok ideológiája. Alig nyolcvan év telt el a holokauszt, az emberiség történetének legszörnyűbb gaztette óta, és máris kikopik az emlékezetből? Ez, őszintén mondom, borzasztó!

Most nyolcvanhárom éves vagyok, és ezzel a könyvvel próbálom megörökíteni a történteket, hogy ne felejtsék el az áldozatokat, és a kiirtásukra alkalmazott módszereket sem.

Sokakban felmerül, vajon az a világ, amelyben most élünk, hasonlít-e az 1930-as évek Európájához, amikor a második világháborút megelőzően a nácizmus és a fasizmus megerősödött. Akkor az antiszemitizmus Adolf Hitler Németországának hivatalos állami politikája volt. Igaz, hogy ma a világ egyetlen kormányának sincs ilyen, törvénybe foglalt és a lakosság nagy része által támogatott doktrínája. Mindannyian ismerünk azonban olyan országokat, amelyekben a diszkrimináció elterjedt, sőt talán elfogadott is.

A gyűlölet napjaink egyik leggyorsabban erősödő jelensége. Mindenféle, de főként a kisebbségekkel szemben szított gyűlölet. Bárhol élsz a világon, arra kérlek, ne asszisztálj ahhoz, hogy megismétlődjön a történelemnek az a fejezete, amelynek szenvedő alanya voltam.

Ne feledd: a holokauszt alig húsz évvel azután kezdődött, hogy Adolf Hitler megírta a Mein Kampfot, a zsidók kiirtásának mestertervét. A nagy sebességű internet korában a változás sokkal gyorsabban megtörténhet, mint nyolcvan évvel ezelőtt. Folyamatosan ébernek kell lennünk, és elég bátornak ahhoz, hogy felemeljük a szavunkat.

Mit ad isten, éppen akkor, amikor ennek a könyvnek az utolsó simításait végeztük, Vlagyimir Putyin elnök parancsot adott az orosz csapatoknak, hogy támadják meg a szomszédos Ukrajnát, veszélybe sodorva ezzel a világbékét. A képek ismerősek számomra. Rettegésben tartott gyerekek és felnőttek, otthonok és családok elpusztítása, háborús bűnök, emberek millióinak menekülése, éhség, óvóhelyek és tömegsírok. Remélem, hogy – miután közel nyolc évtizede elmélkedünk a vészkorszak idején megmutatkozó embertelenségről – Ukrajna emlékeztet bennünket arra, milyen fontos lehet a segítségünk a háborús mészárlás által érintettek számára.

Miközben e könyvet olvasod, szeretném, ha látnád, éreznéd az ízét és a szagát annak, milyen volt gyerekként átélni a holokausztot. Azt akarom, hogy az én cipőmben és a családom nyomában járj, bár a legrosszabb időkben nekünk nem volt cipőnk. Szeretném, ha megértenéd az akkori dilemmáinkat és azt, hogy milyen lehetetlen döntéseket kellett hoznunk. Remélem, hogy dühös leszel. Mert ha haragszol, akkor van rá esély, hogy megosztod a felháborodásodat másokkal, és ez segít elkerülni az újabb népirtást.

Az oral history – az elbeszélt történelem – nagy hagyományának folytatója vagyok. Inkább narrátornak és történetmesélőnek tartom magam, mint írónak, ezért a barátom, Malcolm Brabant segített nekem. Ő jobban bánik a szavakkal és a képekkel. 2020 januárjában találkoztunk Lengyelországban, amikor a világ megemlékezett az auschwitzi koncentrációs tábor 1945. január 27-i felszabadításának hetvenötödik évfordulójáról.

Malcolm haditudósító volt. Az 1990-es években közelről látta az etnikai tisztogatást Bosznia-Hercegovinában. Ismeri a népirtás bűzét. Többször is előfordult, hogy éppen csak sikerült megmenekülnie. Voltak tehát fájdalmas élményei, bár ezek különböznek az enyémektől. Közös bennünk azonban, hogy mindketten túlélők vagyunk.

Tanulmányozta Lengyelország náci megszállását, hogy megpróbálja megfelelő kontextusba helyezni a gyermekkoromat.

Miközben együtt dolgoztunk, sok elfeledettnek hitt emlékem megelevenedett. Néha egész éjszaka ébren tartottak. Minden, ami velem és a körülöttem lévő emberekkel történt, megmaradt valahol a tudatalattim bugyraiban. Gyakorló terapeutaként el kell fogadnom azt a lehetőséget, hogy a korom és az eltelt idő összekuszálta a legszörnyűbb emlékeimet. Az emberi agy és test bonyolult szerkezet, és olyan túlélési mechanizmusai vannak, amelyeket talán soha nem fogunk pontosan megérteni.

Történetem néhány részlete nem feltétlenül vág egybe a holokausztról szóló más beszámolókkal. A háború után anyám szüntelenül mesélt nekem mindarról, amit átéltünk, hogy ne felejtsem el. A könyvben leírt beszélgetések nem szó szerinti idézetek. A tartalmukat, a hangnemüket és a hangulatukat azonban hűen tükrözik. Mindnyájunknak más-más emlékei és változatai vannak az igazságról. Ez az én igazságom.

Nem hiszem, hogy túlélői bűntudatom van – ez az egyik összetevője annak, amit a pszichiáterek „túlélőszindrómának” neveznek. Azok, akik ettől szenvednek, hiába feddhetetlenek, magukat hibáztatják azért, mert életben maradtak. A hatmillió zsidó, aki odaveszett a holokausztban, biztosan nem akarná, hogy bűnösnek érezzem magam. Ehelyett úgy döntöttem, hogy új fogalmat alkotok – ez a „túlélői tudat erősítése” –, melynek szellemében szándékosan és aktívan felhasználom a tapasztalataimat arra, hogy az életemmel tisztelegjek az áldozatok előtt. Emlékezni fogok rájuk. A traumát „Hitler ördögi tervének visszafordítására” használom. Ő a gyermekeink meggyilkolásával akarta megsemmisíteni a hitünket. Felnőtt életem nagy részét ennek az ellenkezőjével töltöttem; arra törekedtem, hogy a családomat alaposan itassa át a kultúránk. Nyolc unokám a folytonosságunk záloga.

Visszaemlékezésemben ezt a népirtást többnyire holokausztnak nevezem, de a csapás szó héber megfelelője, a soá pontosabban fejezi ki ezt az egyedülállóan zsidó tragédiát.

Auschwitz belevésődött a DNS-embe. Szinte mindent, amit a háború utáni életemben tettem, a fontosabb döntéseimet a holokauszt idején szerzett tapasztalataim határozták meg.

Túlélő vagyok. A túlélők kötelessége, hogy képviseljék a nácik által meggyilkolt másfél millió zsidó gyereket. Ők már nem tudnak beszélni. Így nekem kell szólnom helyettük.

Tova Friedman

Highland Park, New Jersey

2022. április

Első fejezet Futás az életünkért

Auschwitz II, más néven a birkenaui megsemmisítő tábor,

a németek által megszállt Dél-Lengyelország

1945. január 25.

Hatéves voltam

Nem tudtam, mit tegyek. A barakkomban lévő többi gyerek sem tudta, mit tegyen. A kinti zaj ijesztő volt. Soha nem hallottam még ilyet. Ennyi lövést. Sorozatokat és egyes lövéseket. Más hangja volt a pisztolynak, és más a puskának. Mindkettőt láttam és hallottam közelről, működés közben. A puskák durrantak, a pisztolyok csattantak. A végeredmény ugyanaz volt. Emberek estek össze és véreztek. Néha kiáltottak. Olykor túl gyorsan történt, még hangot sem adtak ki. Amikor például hátulról fejbe vagy tarkón lőtték őket. Máskor remegtek, vonaglottak és hörögtek. Az volt a legrosszabb. A hörgés. Gyűlöltem azt a hangot. Azt akartam, hogy legyen vége a hörgésnek. Nekik és nekem is jobb úgy.

A barakkon kívülről dörrenések, csattanások és „ratatata, ratatata” hallatszott. Az utóbbi a gépfegyverek ropogása volt. Azokat is láttam működni. Tudtam, mit tesznek egy emberrel. Rettegtem tőlük. Az eresz alatt, a három-négy méter magasan lévő hosszú, keskeny ablakban zörgött az üveg. Általában olyankor, amikor fújt a szél. Ez azonban más volt. Mintha vihar lett volna, de villámlás nélkül. Mennydörgéshez hasonló morajlást hallottunk a távolból. Bár a deszkafalak tompították a kinti zajt, úgy tűnt, mintha a barakkokban az összes ember egyszerre jajgatna és sikoltozna. A tábor valamennyi kutyája a szokásosnál is gonoszabbul morgott és ugatott. Azok a kutyák! Azok az ijesztő, kegyetlen dögök!

Az őrök torkuk szakadtából ordítottak. Utáltam a ronda, ugató nyelvüket. Félelem fogott el, valahányszor a németek kinyitották a szájukat.

Soha nem hallottam halk német beszédet. Mindig durva volt, idegen, és többnyire erőszak kísérte. A szájüregük mélyéről reccsentették, köpködték, sziszegték a szavakat. Úgy, ahogy az áram sziszegett a nagyfeszültségű szögesdrót kerítésben, amely körülzárt bennünket, és néha agyoncsapott valakit, akinek sikerült a saját akaratából meghalnia, nem a nácik által diktált módon. Sok foglyot lelőttek, még mielőtt a drótkerítéshez ért volna.

A német kiáltások a szokásosnál is dühösebbnek hangzottak. Ez lenne a világvége hangja? A háború közelebb volt, mint korábban bármikor. Ezúttal az a háború, amelyet katonák vívnak egymással. Nem az általam ismert, amelyben jól táplált, szürke és fekete egyenruhás vadállatok rugdalják a földön fekvő éhező nőket és időseket, majd hátba vagy fejbe lövik őket, a gyerekeket gázkamrába küldik, és apró, fekete szemcsékként repülnek ki a kéményből.

Nem tudtam, mi rejlik a deszkafalakon áthatoló feszültség mögött. Felpillantottam a hosszú ablakra. Éles szögből nézve az ablakrésen keresztül furcsának tűnt az ég. Persze borult volt, hiszen tél közepén jártunk. De most a szokottnál is sötétebbnek látszott. Füst terjengett? Hamu hullott belőle? Nem, ez nem a folyton szállingózó pernye volt. A részecskék nagyobbak voltak. Tűz égett odakint? Lángok közeledtek? Elég lenne egy szikra, és a barakkunk halotti máglyává változna. Üres gyomrom összeszorult. Most igazán csapdában éreztem magamat.

Azt tettem, amit szoktam, amikor vigaszra volt szükségem. Felültem a barakk hosszában húzódó, körülbelül hatvan centiméter magas téglafalra, amely elválasztóként szolgált a háromszintes priccssorok között, és magába szívta a helyiség közepén álló kályha által kibocsátott hőt. Bár a tűz már kialudt, felhúztam a lábamat, talpamat a téglára nyomtam, hogy érezzem ezt a kis meleget.

Annyi gyerek volt a barakkunkban, hogy meg sem tudtam számolni őket. Negyven, ötven, talán hatvan is. A legidősebbek már kiskamaszok voltak. Én voltam az egyik legfiatalabb és legkisebb. Maszatos volt az arcunk, beesett szemünk a kialvatlanságtól és az éhezéstől karikás. Csontsovány testünkről rongyok lógtak. Némelyikünk csíkos rabruhát viselt.

Nem tudtuk, mi történik. Elmaradt a reggeli Appell, a létszámellenőrzés. A bal alkaromon hirtelen viszketést éreztem. Amióta a rabszámomat rám tetoválták, ez volt az első nap, hogy senki sem harsogta. A-27633. Az azonosítóm, amellyel a nácik megjelöltek. Ma nem hallottam, hogy kiáltották. Megtört a rutin. Nagyon furcsa volt.

Nem kaptunk enni, és farkaséhesek voltunk. Sorba kellett volna állnunk a száraz kenyérhéjért és egy tál langyos zabkásáért, amiben jó esetben felismerhetetlen zöldségdarabkák úszkáltak. Mindannyiunk gyomrát mardosta az éhség.

Mikor hagytak itt bennünket? Nem volt óránk, nem tudtuk, mennyi az idő, csak azt láttam, hogy a beáramló nappali fény meghosszabbítja az árnyékokat a barakkban, majd az este közeledtével az árnyak rövidülni kezdenek. Tudtam, hogy a nap, bárhol legyen is, hamarosan leszáll az ablakok szintje alá, és akkor ismét teljes sötétség borul ránk.

Köhögés, sírdogálás és nyöszörgés hullámzott a fekvőhelyek között. A sarkvidéki hideg ellenére a barakk bűzlött a vizelettel átitatott pokrócoktól és az ágytálakból kilöttyent ürüléktől. Néhány gyerek szepegett, vagy próbálta visszanyelni a könnyeit. A sírás ragályos volt. Mindnyájunkat elszomorított. Miután az ember elkezdte, a szokásosnál is nyomorultabbnak érezte magát. Elárasztották a gondolatok, hogy milyen szörnyű az élet, és akkor nem tudta abbahagyni.

Én ezt nem engedtem meg magamnak. Soha nem sírtam. Amikor éreztem, hogy sírás fojtogat, megfeszítettem az állkapcsomat, és visszanyeltem a könnyeket. Mama megtanított rá, hogy soha ne sírjak, bármennyire félek vagy gyengének érzem is magam. Büszkén mondhatom, hogy a koromhoz képest erős volt az akaratom.

– Hová tűnt a Blockälteste?

– Ma még nem láttam.

– Tegnap óta nem láttam.

– Nincs itt. Menjünk ki!

– Nem, nem szabad kimennünk.

– Ha elkap, megver, és jelenteni fogja a németeknek.

A Blockälteste a barakkfelügyelő-nő volt, a kápó, aki végrehajtotta a németek parancsait. Ő is zsidó volt. A németek extra adag élelemmel és egy saját kis helyiséggel jutalmazták. Igen jó étvágya volt. Nagydarabnak tűnt. Dehát egy gyerek szemében mindenki nagy volt. A piszkos munkája fejében kinyújtózhatott és nyugodtan alhatott, anélkül, hogy valaki más lehúzta volna róla a takarót, és a térdével vagy a könyökével a hátába döfött volna.

Bár a barakkfőnök a félelmünket kihasználva irányított minket, a jelenlétéből áradt az Ordnung muss sein – rendnek kell lennie –, amit a németek folyton hangoztattak. Nem szégyellem bevallani, hogy féltem a nőtől. Ám nélküle káosz volt. És ami még rosszabb, ételt sem kaptunk.

Általában az összes barakk zárva volt, és az ajtót elreteszelték. A kápónak nagyon sietve kellett távoznia, még arra sem vette a fáradságot, hogy megszámoljon minket, vagy bezárja az ajtót. Kísértést éreztem, hogy kiosonjak, de a lárma túlságosan ijesztő volt. Egyik gyerek sem merte átlépni a küszöböt. Mintha valami láthatatlan erő tartott volna vissza minket. Belénk verték, hogy engedelmeskedjünk a parancsoknak, melyek nélkül mozdulni sem tudtunk.

Hirtelen kinyílt az ajtó. Felugrottunk. Belépett egy nő, akit nem ismertem fel. Szörnyen nézett ki. Arcát eltorzította az alultápláltság. A járomcsontján megfeszült a pergamenvékony bőr. A szeme beesett, ám a teste püffedt volt – ezt tette az éhezés az emberrel. Megduzzadt tőle a hús. Sötétbarna hajfürtök bújtak elő egy kendővé formált rongydarab alól, amellyel a hideg ellen próbált védekezni.

Rám nézett.

– Tola! – kiáltotta. – Itt vagy, gyermekem!

Megkönnyebbülés látszott rajta. Feszült arcizmai elernyedtek, szikrázott a szeme. A hangja gyenge volt, de ismerős. A szomorú zöld szempár és a halvány mosoly is. Zavartan felléptem a kis téglafalra.

Madárijesztőnek tűnt, nem embernek. A hangja az anyámé, de tényleg ő az? És mit keres az én barakkomban? A női részlegben kellene lennie. Öt hónappal korábban, a nyár végén elvettek tőle, miután beteg lettem. Közelről hallottam a hangját, amikor a gázkamrához mentünk, és amikor eljöttünk onnan. De őt nem láttam. Valójában olyan régóta nem láttam a mama arcát, hogy elfelejtettem, hogy néz ki.

Megszoktam, hogy nincs anyám és apám. Elfelejtettem, hogy van bárkim is ezen a földön. Azt hittem, teljesen egyedül vagyok. Lehet, hogy mégsem? Összezavarodtam. A nő észrevette a kétkedésemet.

– Tola, én vagyok az! Mama – mondta szélesebb mosollyal.

Hitetlenkedtem. Tényleg az én anyám?

Leugrottam a téglafalról, és odarohantam hozzá. Éreztem, ahogy a mosoly szétterül az arcomon, fültől fülig. Hónapok óta ez volt az első igazi boldogság, amit átéltem.

Leguggolt, kétfelől megfogta az arcomat, és a szemembe nézett. Aztán átkarolt, és megcsókolt. Olyan szorosan öleltem vissza, ahogy csak tudtam. „Mamaillata” volt. Tényleg az én gyönyörű anyám volt. Az A-27791-es fogoly. Mama.

– Figyelj rám, Tola! Összegyűjtik az embereket, hogy gyalog Németországba vigyék őket. Egészen odáig, több száz kilométerre – mondta. – Nézz rám! Le fognak lőni. Meg fogok halni. Nem tudok járni. Nézd! – mutatott a lábára.

Anya nem viselt cipőt. A lábát rongyokkal tekerte körül. Úgy tűnt, mintha sebtében bugyolálta volna be. Alul vizes volt, és a nedvesség felfelé szivárgott. A vádlija és a bokája megdagadt a hidegtől és az éhezéstől.

A tábor tele volt madárijesztőkkel és csontvázakkal.

– Neked talán sikerülni fog. Lehet, hogy túléled a menetet. De ez nem a gyerekek világa. Nem akarom, hogy egyedül éld túl. Próbáljunk elrejtőzni! Van rá esély, hogy együtt túléljük. És ha meghalunk, itt fogunk meghalni, együtt. Velem jössz?

– Igen, mama. Igen – feleltem.

Születésem óta olyan világban éltem, ahol zsidónak lenni egyet jelentett azzal, hogy meg kell halnod. Teljesen normális volt, hogy valakit arra kérnek, haljon meg. Minden zsidó gyerek meghalt. És én mindig azt tettem, amit a mama kért tőlem. Ő mindig az igazat mondta nekem. Bíztam benne. Senki másban nem bíztam. Anyám igazat mondott, mert az igazság ismerete megmenthette az életemet. Ezt ő mondta. Gyakran megismételte. A gettóban. A munkatáborban. A marhavagonban. És mielőtt elválasztottak minket, a koncentrációs táborban is.

Bár a közös halálunkról beszélt, reménnyel töltött el, hogy azt is mondta, van esélyünk élni, ha követem az utasításait. Mint mindig, ekkor is őszinte volt. Más szülők ilyen körülmények között megpróbálnák elhallgatni az igazságot. Az anyám nem. Ő azt tartotta, hogy az információ hatalom, és megmentheti az életemet.

Hónapokig egyedül voltam. Nem volt senki, aki megvédett volna. Azt hittem, egyedül fogok meghalni. Akármi is az a halál. De most volt valaki, aki törődött velem. Bármit megtettem volna, amit anyám kér. Megkönnyebbülés hullámzott át rajtam, amikor rájöttem, hogy már nem vagyok egyedül.

Mama nem mondott többet. Kézen fogott, és kivezetett a barakkból.

Orrunkat megcsapta az égésszag. Az égő fa ropogásának a hangja. Pattogás. Egy hatalmas máglya égett? Mindennél jobban vágytam arra, hogy egy kis meleg járja át összefagyott testemet. De anya megszorította a kezemet, és megfeledkeztem a hidegről. A füsttől nem látszott az ég. Közel volt a tűz. Hangosan pattogott, félelmetes volt. Az égő fa szaga valami orrfacsaró bűzzel keveredett. Olyan volt, mint annak a fekete anyagnak a szaga, amelyet az utakra és a háztetőkre kennek. És volt még valami. Az elégő rothadó szemét szaga. Több tonna szemété.

Anya jobbra-balra fordult, és gyakran tekingetett hátra, az esetleges veszélyekre figyelt. Kéz a kézben, szaporán lépkedtünk a piszkos hóban, szótlanul. Úgy tűnt, tudja, hová megyünk. Tisztában voltam vele, hogy csendben kell maradnom. Ha zajt csapsz, meghalhatsz. Mamának nem kellett semmit mondania. A benne lévő feszültség rám is átragadt. Még az éhségem is eltűnt. Felvillanyozott a kaland. Anyám közelségétől biztonságban éreztem magam. A lábán lévő rongyok minden lépésnél cuppogtak. Nem tudatosult bennem az sem, hogy a sár átáztatta vékony, fehér fűzős cipőmet, és a csupasz lábfejemre folyt. Csak anyám kezének melegét éreztem, és azt, hogy a szeretete átjárja a lényemet.

Alig hittem a szememnek. Ez volt az első alkalom, hogy egyetlen SS-katona vagy más fegyveres sem állta el az utat. Ahogy áthaladtunk az építmények közti utakon, távolabb nagykabátos katonákat láttam, akik foglyokat sorakoztattak, a Németországba induló menetre készülve. A nácik káromkodtak és parancsokat üvöltöttek.

Alig egy évvel voltam idősebb a háborúnál. Soha nem ismertem a szabadságot. A túlélésem azon múlt, sikerül-e felismernem, milyen hangulatban vannak a pribékek. Tudtam, hogy brutalitásuk ellenére a németek általában ijesztően higgadtak. De ezen a reggelen már-már hisztérikusak voltak, és rálőttek a nyomorultakra, akik túl lassan engedelmeskedtek.

Meg sem rezzentem a gyilkosságoktól. Gyakran voltam szemtanúja erőszakos halálnak. Megtanultam elfojtani az érzelmeimet. Ami megrémített, az a német juhászkutyák, a vad, habzó pofájuk látványa. A gazdájuk alig tudta tartani a pórázt, mert azok a szörnyű kutyák nagyobbak voltak, mint én. Amikor – még nyáron – anyával leszálltunk a marhavagonból a rámpára, láttam, hogy a kutyák a síneken kergettek embereket a kémények és a füst irányába.

Soha nem néztem az SS, a Schutzstaffel, Hitler elit alakulata tagjainak a szemébe. Ők voltak a Harmadik Birodalom legfanatikusabb nácijai. Több mint fél évig sikerült elkerülnöm a haragjukat. Anyám belém sulykolta: – Ha elhaladsz egy német mellett, mindig nézz le, vagy nézz félre! Soha ne kapd el a tekintetüket! Soha ne nézz a szemükbe! Gyűlölik. Feldühíti őket, és idegesek lesznek. Még az is lehet, hogy megölnek.

Láttam a fekete lovaglónadrágjukat; a szép, fényesre suvickolt, térdig érő csizmájukat. Láttam a pálcát a kezükben, az övükön lógó tőröket, a pisztolyuk ravaszát meghúzó ujjukat és a zubbonyukat díszítő halálfejet. Egészen a vállukig, a váll-lapjukig emeltem a pillantásomat. Előfordult, hogy vaskeresztet is láttam a mellükön vagy a nyakukba akasztva.

Azt hittem, hogy minden férfi, aki nem zsidó, ilyen ruhában jár. Soha nem néztem az arcukat. A kutyáknak azonban a szemükbe néztem. És ők visszabámultak. Őrjöngtek, fröcsögött a nyáluk, vicsorogtak, ugattak, és megfeszültek az inak a nyakukon. Bele akarták mélyeszteni a fogukat a húsomba, és darabokra akartak tépni.

Anya erősen fogta a kezemet, és ügyelt rá, hogy az alacsony faépületek takarásában maradjunk. Az auschwitzi komplexum részét képező, Birkenau néven ismert tábor északnyugati oldalán voltunk. Jobbról a férfigyengélkedő épületei takartak el minket. Tőlünk balra, egészen a láger főbejáratáig, a Halál Kapujáig – ahol most a foglyok a kivonuláshoz gyülekeztek –, számtalan barakk sorakozott. Anya déli irányba terelgetett, a vasúti sínek felé, amelyeken hat hónappal korábban Birkenauba érkeztünk. Lopakodva haladtunk.

Járt a teherautók motorja. Néhány kigördült, a többi még várt. A kézi hangszórókból parancsok harsogtak. Egyszer-egyszer anya berántott egy épület tövébe, és lekuporodtunk. Kétségbeesetten igyekeztünk, hogy láthatatlanok maradjunk. Bár viszonylag távol voltunk a kerítésnél álló őrtornyoktól, tudtam, hogy ha az őrök észrevesznek minket, tüzet nyitnak, vagy riasztják a katonákat. És ha elkapnak, akkor minket is kényszerítenek, hogy álljunk be a katonákkal és a kutyáikkal körülvett sorba. Nem tudnánk megszökni a menetből, amelyről mama azt mondta, hogy megölné.

Igyekeztünk takarásban maradni, és reménykedtünk, hogy szerencsénk lesz. Most hasznos volt, hogy a barakkokat egymáshoz közel építették. De mindennél jobban segített bennünket a németek riadalma. A szovjetek már nem voltak messze, és gyorsan közeledtek.

A bosszúszomjas oroszok. A fasiszták pánikszerűen menekültek, így észre sem vették, hogy az A-27791 és az A-27633 számú fogoly, egy nő és egy fehér fűzős cipőjű kislány, eltűnt.

Az adrenalin hatására mindent élénkebben érzékeltem. A fülem és az orrom majdnem annyi információval szolgált, mint a szemem. Megszűnt az a bűz, amelyet a táborban állandóan éreztem, amióta csak odaérkeztünk. Az a borzalmas, émelyítő szag. A záptojás kénes szaga, az égő haj és az égett hús bűzének elegye, amely ellepte a szánkat, felkúszott az orrunkba, beleivódott a bőrünkbe, az agyunkba. Most először nem éreztem azt az undorító ízt és szagot.

Ez a nap sokkal zajosabb volt, mint az előző, amikor pár percig egyedül voltam kint. Kíváncsi lettem, miért nem hallok hangokat a másik gyerekbarakkból, kettővel arrébb. Kísérteties volt a csend, így bekukkantottam, annak ellenére, hogy ezzel felbosszanthattam a barakkfőnököt. De nem volt ilyen veszély. A barakk üres volt. A gyerekek egyszerűen eltűntek.

Ahogy anyám kezébe kapaszkodtam, hirtelen rettenetesen fázni kezdtem. Majd megfagytak az ujjaim. Bárcsak lenne valamim, ami egy kicsit melegítené a kezemet! Előző nap abban az üres barakkban láttam egy pár kesztyűt, egy kabátujjból lógott zsinóron. Az ügyeskedés, minden lehetőség kihasználása, bizonyos tárgyak megszerzése a túlélés elengedhetetlen eszköze volt ezen a helyen. Nem minősült lopásnak. De nem vettem el a kesztyűt.

Az egyik első dolog, amit megtanítottak nekem, az volt, hogy becsületesnek és kedvesnek kell lennem. A lánynak, akié a kesztyű, szüksége lehet rá, ha visszatér; bár a szívem mélyén tudtam, hogy nem jön vissza. Nem akartam hasznot húzni a halálából. Így a kesztyűt ott hagytam, lógjon csak tovább.

Körülbelül tíz perc múlva elértük azt az épületet, amelyet anyám keresett. Behúzott. Egy női gyengélkedő volt, bár kevés komolynak mondható orvosi felszerelést láttunk benne. Egyfajta átmeneti tartózkodási helyként szolgált élet és halál között. Rengeteg ágyat foglaltak el halottak és haldoklók. A németek sietségükben hátrahagyták őket. Nyögés és zokogás töltötte be a helyiséget.

Mama ágyról ágyra járt, megrángatta a pléd szélét. Néha egy test megrándult. Ha életjelet észlelt, továbblépett. Nem értettem, mit csinál, és túlságosan féltem megkérdezni. Minden ágynál megállt, és a tenyerét a fekvő testre tette.

– Ez hideg – mondta, és folytatta a keresést.

Akkor végre világossá vált, miről van szó. Benyúlt egy pokróc alá, és megérintett egy újabb testet. Ez nem mozdult, bár még meleg volt. A nő nem sokkal korábban halhatott meg.

– Tola, figyelj rám – mondta anyám. – Mindent úgy kell tenned, ahogy mondom. Ha nem úgy csinálod, fennáll a veszélye, hogy megölnek.

– Igen, mama.

– Vedd le a cipődet, és mássz be az ágyba!

Amilyen gyorsan tudtam, kibontottam a fehér fűzőt. Az ágy magasabban volt, mint az a deszkalap, amelyen általában aludtam, és segítségre volt szükségem, hogy felmászhassak rá.

– Bújj a pokróc alá, és feküdj hasra! A nő mellett maradsz, én pedig betakarlak, hogy semmi se látsszon ki. Sem a lábad, sem a fejed. Csendben kell feküdnöd, egyetlen hang nélkül. Nem számít, mi történik, vagy mit hallasz. Érted? Én jövök majd érted, senki más.

Közelebb hajolt.

– Hason fekve kapsz levegőt. Itt maradsz, és nem mozdulsz, amíg érted nem jövök! Megértetted?

– Úgy lesz, mama.

Mama szava törvény volt. Ha nem fogadok szót, az végzetes lehet.

Az ágytársam húsz év körüli lehetett. Hasonlított a több száz halotthoz, amelyet láttam. Vékony, kicsavarodott csontokból állt, amelyeket a bőr tartott össze. Koponya, néma sikolyba merevedett szájjal. A halott nő szép volt. És fiatalabb mamánál.

– Vesd át rajta a karodat! – parancsolta anyám.

A fejemet a holttest hóna alá nyomta, és összefonta a lábunkat. Aztán ránk terítette a pokrócot úgy, hogy csak a nő feje látszott ki alóla.

– Most elmegyek, Tola – mondta. – Nekem is el kell bújnom. De nem leszek messze. Visszajövök érted. Akármit hallasz is, ne mozdulj, amíg vissza nem térek! Semmilyen körülmények között. Megígéred?

– Igen, mama. Ígérem – válaszoltam.

Pontosan úgy tettem, ahogy anyám mondta. Alig mozdultam. Nem féltem a hullától. Miért féltem volna? A szép nő meghalt, és nem tudott bántani. Egy barátom volt, aki megmentheti az életemet. A védelmezőm. Így hát követtem mama utasításait, átöleltem a halott nőt, és vártam.

Eleinte a test meleg volt. Hálás voltam ezért. Hólétől átfagyott lábamba visszatért az érzékelés. De lassan, fokozatosan egyre hidegebb lett a halott. Ott feküdtem, füleltem, mélyeket lélegeztem, és vártam. Azon morfondíroztam, vajon miért halt meg a szép nő. Úgy gondoltam, valószínűleg az éhezéstől.

Rendkívül nyugodt voltam. Különös békesség szállt meg. Ernyedt félálomban magam előtt láttam egy zöld arcú babát. Nem egy egész csecsemőt. Csak egy fejet. Miközben futottunk, láttam, hogy kilóg a sáros hóból. Nem tudtam, hogy a fej és a test elvált-e egymástól, vagy még egyben volt. Fel akartam venni a fejet. De nem volt időnk megállni. A fejnek barátságos szeme volt, és kedves szája. Szívesen magamhoz vettem volna azt a babafejet.

A táborban nem volt játékom. Nem is játszani akartam. Azt sem tudtam, mi az, hogy játszani. Az élet csak a túlélésről szólt. De szerettem volna beszélni a baba fejéhez, vágytam a társaságára. Nagyon szép szeme volt.

Elálmosodtam. Biztonságban éreztem magam. Mama a közelben volt. A szabadban átélt kalandunk okozta izgalom csaknem teljesen elmúlt.

Aztán meghallottam a csizmás lépteket.

Tartalom

Előszó (Sir Ben Kingsley)

Bevezető

Első fejezet: Futás az életünkért

Második fejezet: Az asztalterítőn túl

Harmadik fejezet: Aztán értem jöttek

Negyedik fejezet: Caligula hüvelykujja

Ötödik fejezet: A templomkert

Hatodik fejezet: A blokk

Hetedik fejezet: Élve eltemetve

Nyolcadik fejezet: A sárga halál tábora

Kilencedik fejezet: Zuhanás a szakadékba

Tizedik fejezet: Isten veled, papa

Tizenegyedik fejezet: Nem szabad sírni!

Tizenkettedik fejezet: Egyedül

Tizenharmadik fejezet: A leghosszabb séta

Tizennegyedik fejezet: Megváltás

Tizenötödik fejezet: Felszabadulás

Tizenhatodik fejezet: A fogadtatás

Tizenhetedik fejezet: Alvajárás Berlinben

Tizennyolcadik fejezet: New York, New York

Tizenkilencedik fejezet: Változás

Huszadik fejezet: Képeslapok mamától

Huszonegyedik fejezet: Izrael

Huszonkettedik fejezet: Emlékszünk

Tova köszönetnyilvánítása

Malcolm köszönetnyilvánítása

A szerzőkről

Képek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Frank Ruhl Libre – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0