A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Terry Hayes: The Year of the Locust

Transworld Publishers

Penguin Random House, One Embassy Gardens,

8 Viaduct Gardens, London SW11 7BW

www.penguin.co.uk

Első kiadás

Fordította

Babits Péter

Copyright © Terry Hayes 2023

Magyar kiadás © Libri Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Babits Péter, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Design by R.Shailer/TW

Szitakötő: Shutterstock

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Balla Nóra

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette és a könyvet tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-499-2

A mű kitalált történet, és a történelmi tényeket leszámítva minden, ami élő vagy már meghalt személyekre emlékeztet, pusztán a véletlen műve.

Alexandrának, Stéphanie-Marie-nak, Connornak és Dylannek.

Többet kaptam, mint amennyit valaha remélhettem, és jóval többet, mint amennyit érdemeltem.

„Megismertük az ellenséget – mi vagyunk az”

– Walt Kelly plakátja az első Föld napjára, 1970

Holnapután…

1

Egyszer elmentem, hogy megöljek egy embert. Akkoriban, ifjabb éveimben, Tokió neonfényes utcáin követtem a melót, a Kilenc kupola mecsetnél néztem a napfelkeltét, és a régi Isztambul vízpartján várakoztam, míg egy asszony könnyei záporoztak.

Ezúttal messze keleten jártam, ahol az Égei-tenger a Földközi-tengerbe torkollik, és a török nap kíméletlenül tűz egy apró szigetekből álló láncolatra. A legkisebb közülük a legtávolabbi – örvénylő hullámok egy zátonyra futott teherhajó roncsai körül, veszedelmes áramlatok a rejtett öblökben, és egy romos halászfalu, ahonnét rég eltűntek a fából ácsolt hajók.

Tavasszal értem partot, egy lepukkant gőzhajó egyiptomi kapitánya tett ki, akinek volt annyi esze, hogy ne kérdezősködjön. Most is érzem a szellőt és a fenyvesek bódító gyantaillatát, miközben átsurrantam a néma erdőn, s mint szinte egész életemben, meglapultam az árnyak közt.

Nem vitás, aznapi célpontom merész fickó volt, állítólag nürnbergi német – mily sok sötét titkot őriz az a gyönyörű, vén város! –, és amikor megleptem magányosan álló villája konyhájában, mindketten tudtuk: mérföldekben és években mérve egyaránt hosszú utat tettem meg, mire megérkeztem halálos találkozónk helyszínére.

Akkoriban az ügynökségnek dolgoztam, és már sok éve Kane fedőnéven futottam. Öt évvel korábban még a német is a teheráni amerikai hírszerzés megbecsült munkatársának számított. Amit viszont senki nem tudott – bár hamarosan kipattant –, hogy titokban az oroszokkal is lepaktált. Úgy látszik, manapság mindent kiszerveznek, a kémkedést is.

Egy nyugodt hétfői napon a fickó elköltötte kései vacsoráját a teheráni aranyfényű Espinas Palace Hotel büféjében, majd a férfimosdóban átadta a tíz legértékesebb iráni informátor listáját a moszkvai hírszerzés egyik képviselőjének. A titkosszolgálatok világában nyílt titok, hogy az orosz és az iráni hírszerzők kéz a kézben járnak, így a nevek óhatatlanul eljutottak a PAVA-hoz, a rettegett iráni titkosrendőrséghez. Ennek eredményeként órák alatt összeomlott a teljes hálózat, amelyet sok éven át, rengeteg anyagi és emberáldozat árán építettünk ki, ám ami még fontosabb: lehetővé tette számunkra az iráni atomtitkok megismerését. A CIA köztudottan nem megy a szomszédba egy fiaskóért, de ez még nemzetbiztonsági mércével mérve is példátlan katasztrófának minősült.

Ennél is katasztrofálisabb következményekkel szembesült az a nyolc férfi és két nő, aki emberünk árulása nyomán lelepleződött. Még aznap éjjel bíróság elé állították őket, másnap pedig a munkások nekiláttak, hogy összeszereljenek tíz toronydarut Teherán legnagyobb terén. Noha a járókelők eleinte nem fordítottak rájuk túl nagy figyelmet, hamarosan egyértelművé vált a céljuk: éppen arról gondoskodtak, hogy minél többen tanúi lehessenek a bírói ítélet végrehajtásának. A Közel-Kelet sok országában nem elég megbüntetni a bűnösöket, példát is kell statuálni.

Felállították hát a tornyokat, csatlakoztatták a vízszintes emelőkarokat, és köteleket erősítettek a végükhöz, majd egy szép tavaszi napon négy fekete börtönfurgon a foglyokat is meghozta. Miközben vánszorogtak a percek, valamennyit felkísérték egy-egy toronydaru tetejére.

Ott azután, a téren összegyűlt tömeg szeme láttára, a Forradalmi Gárda tagjai kiterelték a halálra vált férfiakat és nőket az emelőkar végén lévő kis platóra. Valamennyi elítélt mellkasára a „Nagy Sátán kémei” feliratot tűzték, és a fejüket a köznyelvben csak „iráni nyakkendőként” ismert hurokba dugták.

A gondos tervezésnek hála, a téren összesereglett összes iráni zavartalanul láthatta mind a tíz alakot, amint élesen kirajzolódtak a tiszta kék égbolton, mintha menny és föld mezsgyéjén járnának. Ha figyelembe vesszük a körülményeket, ez nem is állt messze az igazságtól. A darukhoz legközelebb álló irániak – alighanem rokonok és barátok – térden állva jajongtak és fohászkodtak. Csak akkor néztek fel, mikor az egyik furgonból kiszállt egy alezredesi egyenruhát viselő férfi, hogy megafon által felerősített fárszi szavaival bevisszhangozza a teret. Felolvasta az elítéltek nevét, majd az ellenük felhozott vádpontokat és az egyhangú ítéletet.

Végül leeresztette papírt, hogy még hangosabban kimondjon egy szót, amit így fordíthatnánk: „Felkészülni!” Amint az egyik férfi elítélt meghallotta ezt, megingott a bátorsága, és sikoltozva kérte Isten közbenjárását.

Ahogy lenni szokott – legalábbis a saját tapasztalataim szerint –, a könyörgés nem használt. A Forradalmi Gárda tagjai begyakorolt összhangban léptek előre, és tenyerüket az elítéltek hátára fektették.

A gesztus láttán néma csend ereszkedett a tömegre, azután egy gyermek – egy hat év körüli fiú – kiemelkedett a barátok és rokonok közül. Elkerekedő szemmel meredt az egyik elítéltre – talán az anyjára vagy az apjára –, és kiáltozni kezdte a nevét. Sírva fakadt, amikor a mellette térdepelő asszony visszarángatta a földre. Egy örökkévalóságnak tűnő idő telt el, mielőtt a megafonos kiadta a következő parancsot: „Most!”

A gárdisták egyszerre taszították előre az elítélteket. Tíz pár talp alól tűnt el a biztos talaj. A tömeg önkéntelenül felsóhajtott, míg a rokonok és barátok tehetetlenül nézték a fejükre záporozó szandálokat és cipőket, amint az áldozatok belezuhantak a semmibe.

Ahogy lábbal előre a mélység felé süvítettek, felettük gyorsan fogytak a felcsévélt kötelek. Kéjesen nyújtóztak, s mikor elérték teljes hosszukat, a tíz torkon megfeszültek a hurkok, ettől az elítéltek teste élesen felfelé rándult, és a nyakuk egy szemvillanás alatt elpattant. A tömeg elnémult. Nem lehetett mást hallani, csak a hozzátartozók jajveszékelését, miközben a tíz holttest lágyan lengett a meleg közel-keleti szélben.

Nem lepett meg, hogy a tömeg néma csenddel reagált. Szerencsétlenségemre nemegyszer szemtanúja voltam halálos ítéletek végrehajtásának – többnyire kivégzőosztag által, bár két bűnöst felakasztottak, egy idősebb férfit pedig villamosszékbe ültettek, hogy „meglovagolja a villámot”, mint azt a halálsor őrei nevetve megjegyezték. Egyet mondhatok: az ember sosem felejti el az elítélt arcát, amikor tudatosul benne, hogy örökre vége mindennek, amiben valaha reménykedett. Az ilyen emlékek hajnali háromkor szoktak életre kelni, mikor a legrosszabb félelmeink felfelé lopódznak a lépcsőn, hogy elkapjanak.

Néhány nappal korábban, az Espinas férfimosdójában a német – a nevekért cserébe – átvett egy aktatáskát, benne szabadon beváltható svájci kötvények formájában takaros kis vagyonnal. Nem vagyok vallásos – ezt senki nem sütheti rám –, de kétezer éve Pál apostol írt erről, ami nem megy ki a fejemből: „Minden rossznak gyökere a pénz szerelme.” Akkor éjjel Teheránban biztosan így volt.

Attól a pillanattól, hogy az áruló hátrahagyta kávéscsészéjét, öreg esőkabátját, két cigarettacsikkjét és összegyűrt kártyabizonylatát a bisztró asztalán, majd belépett a mosdóba, megejtette a cserét, és távozott a szomszédos szivarbáron át, hogy felpattanjon a rá várakozó motorkerékpáros taxira és belevesszen a nagyváros forgatagába, az ügynökség elemzői szerint hozzávetőleg kilencvenkét másodperc telt el. Kilencvenkét másodperc kellett neki ahhoz, hogy milliomos legyen, romba döntsön egy teljes hírszerzői hálózatot, és aláírja tíz munkatársa halálos ítéletét. Minden jel szerint jól értett a kémkedéshez. Önképző szabadúszóként különösen.

Mint az várható volt, a CIA – az alapvetően elhibázott, bár némelykor briliáns szervezet, ahol a megelőző tizenkét évben dolgoztam – számtalan kísérletet tett a férfi előkerítésére, de egyik sem jutott a siker közelébe. Ahogy nap mint nap újabb bizonyítékok kerültek elő az árulásáról, a fickó ázsiója egyre nőtt, amíg már az amerikai hírszerzés mumusa lett. Még rosszabb, hogy minél mélyebbre ástak a múltjában az ügynökség elemzői, annál több hamis személyazonosságra bukkantak, míg végül el kellett fogadniuk a kellemetlen tényt, hogy igazából sejtelmük sincs a férfi kilétéről. Talán nem is német.

Miután valódi kiléte rejtély maradt, az ügynökség egyik elmés munkatársa – talán a boszorkányos eltűnés előtti főhajtásként – olyan nevet adott neki, ami rövidesen ráragadt: „Mágus” – azaz varázsló vagy bölcs. A Biblia mesél nekünk a három bölcsről, akik arannyal, tömjénnel és mirhával járultak a kis Jézus jászlához. A CIA, mely története során elsajátította a kémkedés sötét mágiáját, ily módon végre emberére akadt egy mágus és önjelölt magányos hős személyében.

Felesleges mondanom, ez a tudat feltüzelte a sarokirodákban ülő öltönyös úriemberek elszántságát, és megkétszerezte a fickó felkutatására tett erőfeszítéseiket. Az egyszer biztos, hogy a hírszerzővilág legfelső körei sosem szenvedtek hiányt tesztoszteronban.

Mikor a korlátlan erőforrásokkal rendelkező, külön erre a feladatra kiválasztott adatbányászok és elit terepügynökök által vezetett kutatócsapat is bottal ütötte a Mágus nyomát, a probléma végül az én íróasztalomon landolt. Péntek volt, épp indultam volna ebédelni, hogy még a csúcs előtt eljussak a langley-i CIA-központnál működő Starbucksba – sokak szerint a világ legforgalmasabb kávézójába. Már lezártam a számítógépemet és a padlószéfemet, amikor meghallottam az árulkodó kis hangot. Kiemelt prioritású üzenetem érkezett.

Dekódoltam, és láttam, hogy a teheráni árulással kapcsolatos titkos fájlokat tartalmazza, bennük a meghekkelt PAVA-kamerák kivégzésen készült szörnyű felvételeivel és az áruló kézre kerítésére történt kudarcos kísérletek anyagával. Maga az igazgató fűzött hozzá megjegyzést, amiben arra utasított, hogy ássam bele magam az anyagba, és hétfőn hajnalban jelenjek meg az irodájában. Nem számított tőle szokatlan húzásnak, hogy ilyen korai időpontra hívott össze megbeszélést, bár az ügynökségen többen állították, hogy ez csak porhintés – korántsem munkamániás, viszont szereti azt a benyomást kelteni.

Ami azt illeti, a cinikusok mind tévedtek: elhivatott és becsvágyó fickó volt, aki – bár ezt kevesen tudták róla – furcsa és nehéz körülmények között nőtt fel. Mindig azt gondoltam, hogy munkával tölti ki a benne tátongó érzelmi űrt, ami – valljuk be – nem számít ritkaságnak a különceiről híres ügynökségnél.

Az igazgató – aki megőszült, de megőrizte ruganyos, atletikus termetét, ami a főiskolán az atlétikai csapat ászává avatta – Richard Rourke-ként nőtt fel, de már évek óta senki sem használta ezt a nevet. Mindenki Sólyomként ismerte, mióta fiatal ügynökként, egy amerikai–izraeli csapat tagjaként azt a feladatot kapta, hogy ártalmatlanítson egy urándúsítót Natanc város közelében, a vad iráni hegyek közt.

A küldetés katasztrófába torkollt, de a szélsőséges próba során Rourke a csapat legkevésbé tapasztalt tagjaként is kivételes bátorságot és figyelemre méltó önuralmat tanúsított, ennek köszönhetően legkevesebb öt iráni segítőnk életét megmentette. Miután az egész hírszerzővilágban elterjedt éjféli szökésének híre – melynek során erős tűz alatt, kisteherautója platóján menekítette ki a fél helyi kollaboráns hálózatot és csusszant át az iraki határon –, örökre rajta ragadt a név.

Átható tekintetével és acélos állával Sólyom inkább tűnt impozánsnak, mintsem jóvágásúnak, de egy biztos: nála elegánsabb fickóval nem találkoztam. Lehetett bármelyik napszakban és bármilyen zűrös a helyzet – kora reggel az irodájában vagy késő éjszaka a műveleti központban –, mindenkor rászabott Brioni öltönyt viselt selyem nyakkendővel és Charvet inggel. Mandzsettakollekciója külön megért egy misét.

Miután felhagyott a terepmunkával, és évtizedeken át egyre feljebb kapaszkodott a hírhedten síkos washingtoni ranglétrán, öltözéke és imázsa jó szolgálatot tett neki. A hatalmasok folyosóin és a georgetowni társasági elit szalonjaiban egyszerre látták felkészültnek és kifinomultnak: elegáns, mégis tetterős férfinak.

A hatvanas évei közepén járt, mikor az irodájába hívatott, s hogy őszinte legyek, a megkeresése cseppet sem lepett meg. Én is hallottam a szóbeszédet, hogy a Mágus előkerítésére tett legújabb kísérletek sem jártak több eredménnyel, mint a korábbiak, ezért gyanítottam, hogy az amerikai hírszerzési elit idővel felismeri: talán birtokában vagyok a szükséges képességeknek, amivel új dimenzióba helyezhetem a kutatást.

A körülmények furcsa egybeesése folytán azoknak a kémeknek a szűk rétegéhez tartoztam, akik arra szakosodtak, hogy bejussanak az úgynevezett tiltott műveleti térségekbe – mint Oroszország és Szíria, Észak-Korea, Irán vagy Pakisztán törzsi területei –, így pontosabb képem volt arról, hogyan lehet elkerülni a lelepleződést, amikor hajtóvadászatot indítanak az ember után.

Röviden és velősen: a Mágus szemlátomást tudta, hogyan rejtőzzék el. Akárcsak én.