Patnje mladoga
Werthera

Johann Wolfgang von
Goethe

s njemačkog preveo
Milutin Cihlar Nehajev

prijevod redigirao
Zvonimir Bulaja

Sadržaj

PRVA KNJIGA

DRUGA KNJIGA

Bilješke

Rječnik

Bilješka o autoru

Impressum

Sve što sam mogao pronaći o povijesti bijednoga Werthera pokupio sam brižno i evo pred vas stavljam, i znam da ćete mi zahvaljivati. Njegovu duhu i njegovu značaju ne možete uskratiti svoga udivljenja i ljubavi, a njegovoj sudbini svojih suza.

A ti, dobra dušo, koja osjećaš jednaki nagon kao on, crpi iz njegovih patnja utjehu i daj da ti ova knjižica bude prijateljem, ako po kobi ili po vlastitoj krivnji ne možeš naći bližega.

* * *

PRVA KNJIGA

4. svibnja 1771.

Kako se radujem što sam otišao! Predobri prijatelju, eto što je srce čovjekovo! Ostavljam tebe, koga tako ljubim i od koga se nisam mogao odijeliti, a — radujem se! Znam da ćeš mi oprostiti. Zar sudbina nije brižno poiznalazila ostale moje veze, samo da tjeskobom ispuni srce kao što je moje? Jadna Leonora! A ipak — bio sam nedužan. Zar sam ja bio kriv što se u njenom bijednom srcu razvila strast, dok su meni ugodnu zabavu pribavljale svojeglave dražesti njene sestre? Pa ipak — zar sam sasvim nedužan? Nisam li davao hrane njenim osjećajima? Nisam li se i sam naslađivao onim sasvim istinskim izljevima prirode, koji su nas tako često nagonili na smijeh, iako nipošto nisu bili smiješni? Nisam li — o, što je čovjek da bi smio jadikovati nad samim sobom! Popravit ću se, dragi prijatelju, obećajem ti da ću se popraviti, pa neću prežvakavati ono malo zla što ga udes stavlja pred nas, kao što sam uvijek činio; hoću uživati u ovom što je sada, a ono što je prošlo neka za mene bude prošlo. Zaista, ti imaš pravo, predobri moj, manje bi bilo boli među ljudima kad se ne bi — Bog zna čemu su tako udešeni — s tolikom revnošću mašte ljudi bavili time da u pamet dozivlju uspomene na prošle nevolje, mjesto da podnose ravnodušnu sadašnjost.

Budi tako dobar, pa reci mojoj majci da ću, kako budem bolje mogao, izvršiti njezin posao i u najskorije vrijeme dati joj glasa o tome. Govorio sam s tetkom, ali ni iz daleka nisam u njoj našao onu zlobnu ženu, koju su kod nas stvorili od nje. Bodra je to, nagla gospođa najboljega srca. Razjasnio sam joj pritužbe moje majke glede zadržanog dijela baštine; ona mi je rekla svoje razloge, uzroke i uvjete uz koje bi bila spremna povratiti sve, i još više nego što smo tražili. Ukratko, sad mi se ne da o tom ništa pisati; reci mojoj majci da će sve poći dobrim putem. Ja sam, naime, dragi moj, i kod ovoga maloga posla opet pronašao da u svijetu možda dovode do većih zabluda nesporazumci i tromost nego lukavština i zloba. Barem su ove posljednje svakako rjeđe.

Uostalom, meni je ovdje vrlo ugodno; samoća je dragocjeni melem mome srcu u ovom rajskom kraju, a ovo godišnje doba mladosti grije sa svom punoćom moje srce, koje često od strepnje zadršće. Svako stablo, svaka živica cvjetna je kita; htio bih da sam hrušt u svibnju, pa da lepećem u tom moru mirisâ i da u njemu nalazim svu svoju hranu.

Sâm je grad neugodan, ali je naokolo svuda neizreciva ljepota prirode. To je ponukalo pokojnoga grofa M... da zasadi vrt na jednom od brežuljaka koji se križaju u najljepšoj razlikosti i tvore najubavije doline. Vrt je jednostavan, i odmah kod ulaza osjećaš da osnovu nije nacrtao znanstveni vrtlar, već srce puno osjećaja, koje je ovdje htjelo uživati sámo u sebi. Već sam mnogu suzu prolio za pokojnikom u ruševnoj sobici, koja je bila njegovo omiljelo mjestance, pa je i moje. Doskora ću biti ja gospodar vrta; vrtlar mi je sklon, već za ovo malo dana, pa ni njemu neće biti zlo pri tom.

*

10. svibnja.

Čudesna je vedrina obuzela svu moju dušu, kano i slatko proljetno jutro, pa ju punim srcem upijam. Sâm sam i radujem se svom životu u ovom kraju, koji je stvoren za takve duše kao što je moja. Tako sam sretan, mili moj, tako sasvim utonuo u čuvstvo mirnoga živovanja, da od toga strada moja umjetnost. Sada ne bih mogao risati, ni jednu crtu, a nikad nisam bio veći slikar nego u ovim časovima. Kad se umilna dolina oko mene dimi i kad visoko sunce počiva na površju neprodirne tame moje šume, te se tek pojedini traci kradu u nutrašnje svetište, ja ležim u visokoj travi kraj potočnog vodopada, a bliže do zemlje tisuću mi se različnih travki ukazuje; kad bliže kraj srca osjećam vrevu maloga svijeta između klasja, nebrojene, nepojmljive oblike crvića, mušica — kad osjećam nazočnost Svemožnoga, koji nas je stvorio sebi na priliku, i disaj Sveljubećeg, koji nas, u vječnoj prelesti lebdeći, nosi i podržava, prijatelju — kad se zatim zamrači oko mojih očiju, a svijet oko mene i nebo sasvim u mojoj duši počivaju kano lik ljubovce — onda često čeznem i mislim: ah, da možeš ovo izraziti, da možeš papiru udahnuti ovo što tako puno, tako toplo živi u tebi — te bi postalo zrcalom duše tvoje, kao što je tvoja duša zrcalom beskonačnog Boga! Druže moj — ali ja propadam od toga, svladava me snaga divote ovih pojava.

*

12. svibnja

Ne znam lebde li varavi dusi iznad ovoga kraja ili vrela nebeska mašta u mojem srcu čini tako rajskim sve ovdje naokolo. Tu je odmah pred gradom zdenac — zdenac uz koji su me čari prikovale kano Meluzinu i njene sestre.[1] Pođeš niz mali brežuljak i nađeš se pred svodom, gdje nekih dvadeset stepenica vodi dolje, a na dnu iz mramornih stijena izvire najbistrija voda. Mali zid koji iznad zdenca čini ogradu, visoka stabla što unaokolo pokrivaju prostor, hladnoća mjesta; sve to kao da nečim mami, nečim zastrašuje. Ne prođe dan da ne prosjedim ovdje jedan sat. Tada dolaze iz grada djevojke po vodu — posao najbezazleniji a najpotrebniji, što su ga nekad vršile same kraljevske kćeri. Dok tu sjedim, oko mene u svoj snazi oživi patrijarhalna ideja kako su svi naši pradjedovi kod zdenca činili poznanstva i snubili djevojke, i kako oko zdenca i izvora lebde dusi dobročinci. Tko to ne može osjetiti sa mnom, taj se nije nigda iza teškog putovanja u ljetni dan okrijepio kraj studenca hladnog.

*

13. svibnja

Pitaš bi li mi poslao moje knjige? — Mili moj, molim te Boga radi, skini mi ih s vrata. Neću da me više vode, bodre, rasplamsavaju, ta ovo srce dosta vrije i samo od sebe; meni treba pjesan uspavanka, a tu sam u svoj potpunosti našao u svom Homeru.[2] Prečesto uspavljujem svoju pobunjenu krv, jer još nisi vidio nešto tako nestalno i nejednako kao što je ovo srce. No, dragi, trebam li to i kazati tebi, koji si tako često morao gledati kako od pečali prelazim u razvrat i od slatke melankolije u razornu strast? Pa ja svoje srdašce i držim kao bolesno dijete; svaka mu je voljica dopuštena. Ne kazuj to nikomu; ima ljudi koji bi mi uzeli za zlo.

*

15. svibnja

Neznatni ljudi u gradu već me poznaju i vole me, osobito djeca. Kad sam im se u prvim danima znao pridružiti i prijazno ih pitati ovo ili ono, neki su od njih mislili da im se želim narugati i otpravljali su me upravo grubo. Ali se nisam ljutio; jedino sam vrlo živo osjetio ono što sam već često opazio: ljudi od višeg stališa držat će se uvijek u hladnoj udaljenosti od prostoga puka, kao da se boje štete od približenja; a onda ima i bjegunaca i zlobnih šaljivdžija, koji se naoko umiju poniziti samo zato da siromašan svijet još jače osjeti njihovu obijest.

Znam dobro da nismo svi jednaki, niti to možemo biti; ali se meni čini da onaj koji drži potrebnim udaljivati se od takozvanog prostog puka, da uzdrži respekt — taj nije manje vrijedan ukora od kukavca koji se sakriva od dušmana, jer se boji da bi podlegao.

Onomadne sam došao k zdencu i zatekao tamo mladu služavku, koja je svoj vrč bila stavila na posljednju stepenicu i ogledavala se neće li otkuda doći koja drugarica da joj pomogne dignuti joj ga na glavu. Sišao sam i zirnuo na nju. — »Treba li da vam pomognem, djevojko?«, rekoh. — Ona se zacrveni preko ušiju.

»Ne, ne, gospodine!«, reče mi.

»Pa nemojte se skanjivati!« — Nato je namjestila svoj svitak na glavu i ja sam joj pomogao. Zahvalila mi je i pošla uza stube.

*

17. svibnja

Sklopio sam svakakvih poznanstva, ali društva još nisam našao nikakvog. Ne znam što ljude privlači k meni; mnogi me zavole i priđu mi, a onda me boli ako nas put povede samo nekoliko koračaja zajedno. Ako me pitaš kakvi su ovdje ljudi, moram ti reći: kao svagdje! Jednolična ti je stvar taj ljudski rod. Najviše njih prorade najveći dio svoga vremena da mogu živjeti, a ono malo što im ostaje od slobode tako ih plaši, te traže sve načine kako da se toga riješe. O, kakvo je određenje čovjekovo!

Ali je puk upravo dobroga soja. Kad gdjekad zaboravim na se, pa koji put s njima uživam radosti koje su još ljudima dopuštene — da se kraj stola uljudnih ljudi sa svima šalim potpuno iskreno i srdačno, da u pravi čas udesim kakvu šetnju, ples ili nešto takvo — to mi vrlo godi; samo se ne smijem sjetiti da u meni počiva još mnogo drugih sila, koje sve neiskorištene trunu i koje moram brižno kriti. Ah, to mi tako stješnjava cijelo srce. A što ću? Sudbina je ljudi naše vrsti da budu krivo shvaćeni.

Ah, zašto je nestalo družice mladosti moje! Ah, zašto sam je uopće upoznao! — Inače bih rekao: luđak si! Tražiš ono što se ne može naći na zemlji; no ja sam je imao, osjetio sam ono srce, onu veliku dušu, te mi se u njenoj nazočnosti činilo da sam nešto više nego što sam uistinu bio, jer sam bio sve što sam mogao biti. Dobri Bože, ta onda nije nikoja snaga moje duše ostala neiskorištena! Nisam li pred njom mogao razviti cijelo ono čudesno čuvstvo kojim moje srce obuhvaća prirodu? Nije li naše drugovanje bilo beskonačno tkivo najfinijeg osjećanja, najoštrije duhovitosti, kojoj su modifikacije — sve do neskladnosti — sve bile označene biljegom genija? A sad! — Vaj, one godine što ih je ona imala više od mene odvele su je prije u grob. Nikad je neću zaboraviti, nikad njezin čvrsti duh i njenu božansku blagost.

Prije nekoliko dana sretoh se s nekim mladim B...om, bistrim mladićem upravo sretna obličja. Došao je tek s Akademije, ne smatra se baš mudracem, ali ipak vjeruje da znade više od drugih. Osim toga, bio je marljiv, kako po koječemu opažam; ukratko — zna svašta i dosta. Pošto je čuo da ja mnogo rišem i da umijem grčki (u ovom kraju su to dva meteora), obratio se na mene i stao se razmetati mnogim znanjem, od Batteuxa do Wooda, od de Pilesa do Winckelmanna, i uvjeravati me da je do kraja pročitao Sulzerovu teoriju, prvi dio, i da ima u svom posjedu jedan rukopis Heyneov o izučavanju antike.[3] Pustio sam neka mu bude.

Upoznao sam se još s jednim vrijednim mužem — to je kneževski sudac, iskren i dobroćudan čovjek. Kažu da je prava radost duši vidjeti ga usred njegove djece, kojih ima devetero; naročito slave njegovu najstariju kćer. Pozvao me je k sebi, pa ću ga pohoditi što prije. Stanuje u kneževskom lovačkom dvorcu, podrug sata odavde; poslije smrti svoje žene dobio je dopuštenje da se preseli onamo, jer ga je odviše žalostio boravak ovdje u gradu i u sudskoj kući.

Inače je na moju stazu naletjelo nekoliko iskreveljenih originala, koji su nesnosni, a najnesnosniji su kad mi iskazuju svoje prijateljstvo.

Ostaj mi zbogom! Ovo pismo će ti ugoditi; sasvim je historijsko.[4]

*

22. svibnja

Već se je mnogima pričinilo da je ljudski život samo san, a i mene uvijek prati taj osjećaj. Kad promotrim usku granicu u koju su zatvorene djelotvorne i istraživalačke snage čovjekove, kad vidim kako sve naše djelovanje ima cilj da nam pribavi udovoljenje potreba, koje opet nemaju druge svrhe nego da produže našu bijednu egzistenciju, a onda — kako sve umirenje izvjesnim točkama saznanja nije ništa drugo nego sanljiva rezignacija, gdje zidove, među kojima sjediš zarobljen, sebi oslikavaš šarnim likovima i svijetlim vidicima — eh, Wilhelme, onda mi sve to oduzima riječ. Vraćam se u samog sebe i nalazim jedan svijet! I to opet više u naslućivanju i tamnoj žudnji, negoli u predodžbi i živoj snazi. I onda sve pliva ispred mojih sjetila, a ja se sanljivo dalje smješkam u svijet.

Svi se veleučeni školnici i učitelji slažu u tom da djeca ne znaju zašto nešto hoće; ali nitko neće vjerovati da i odrasli ljudi, isto kao djeca, glavinjaju po ovom tlu zemaljskom i kao djeca ne znaju otkud dolaze i kuda idu, pa ne streme prema istinskim ciljevima, nego se povode za biskvitom, kolačima i brezovom šibom. Meni se čini da je sve to tako jasno, kao da leži na dlanu.

Rado ti priznajem (jer znam što bi mi rekao na to) da su najsretniji oni koji, kao djeca, žive od dana u dan, vuku sa sobom svoje lutke, svlače ih i oblače i s velikim se respektom kradu oko ladice u koju je mamica zaključala slatkiš, a kad napokon ujagme ono što žele, gutaju punim ustima i viču: Još! — To su sretni stvorovi. A i onima je dobro koji svojem nitkovskom zanimanju ili pače svojim strastima nadjevaju prekrasne nazive i to nazivaju divovskim operacijama za spas i dobrobit ljudskoga roda. — Blago onome tko može biti takav! No tko u svojoj poniznosti spozna kuda sve to smjera, vidi kako skladno svaki građanin kome je dobro umije svoj vrtić obrezati i stvoriti od njega zemaljski raj, pa kako i najveći nesretnjak svojim bremenom probija sopćući sebi put, i kako svi podjednako čeznu da makar samo jednu minutu dulje gledaju svjetlo ovoga sunca — zaista, taj ne govori ništa, nego stvara svoj svijet iz sebe samog, pa je sretan što je uopće čovjek. A onda — bio makar kako stegnut — on u srcu ipak vazda nosi slatko čuvstvo slobode i uvjerenje da može ostaviti ovu tamnicu kad god hoće.

*

26. svibnja

Ti od davnine poznaješ moj način, kako se nastanjujem, kako na umilnom mjestancu podižem kolibicu u kojoj se onda stisnem i živim. I ovdje sam pronašao mjestance koje me je privuklo.

Otprilike sat daleko od grada leži mjesto koje zovu Wahlheim.[5] Položaj na brežuljku veoma je zanimljiv i kad po vrhu stazom ideš prema selu, možeš najedanput pregledati čitavu dolinu. Dobra krčmarica, koja je uslužna i vedra za svoje godine, toči vino, pivo, kavu; a, što vrijedi više od svega: dvije su lipe,[6] koje svojim raširenim granama zasjenjuju mali trg pred crkvom, što ga naokolo zatvaraju seljački domovi, suše i dvorišta. Nisam davno našao tako prijaznog i umilnog mjestašca, pa ovamo dajem iz gostionice donijeti svoj stolić i sjedalicu, ovdje pijem kavu i čitam Homera. Kad sam prvi put slučajno jednog lijepog popodneva došao pod te lipe, mali mi se trg učinio jako pust. Sve je bilo u polju, samo je neki dječak od jedno četiri godine sjedio na zemlji i držao objema rukama u prsa uprto drugo dijete od možda pola godine, koje je sjedilo među njegovim nogama tako da mu je služio kao neka vrst stolca i sjedilo sasvim mirno, uza svu živahnost kojom je svojim crnim očima gledalo uokrug. Zabavljao me taj prizor: sjeo sam na plug koji je stajao nasuprot i s mnogo zanosa nacrtao kako braća stoje. Dodao sam k tomu obližnju živicu, vrata suše i nekoliko prelomljenih kotača, sve kako je stajalo jedno za drugim, i kad je prošao jedan sat, pronađem da sam izradio veoma zanimljivu risariju, ne dodajući joj ništa svojega. To me je učvrstilo u mom načelu da se ubuduće držim jedino prirode. Ona je jedina beskonačno bogata. Ona jedina obrazuje velikog umjetnika. Mnogo šta se može reći u korist regula, otprilike ono što se može reći u pohvalu građanskom društvu. Čovjek koji se prema njima obrazuje neće nikad izvesti nešto neukusno ili loše kao onaj koji pušta da ga izmijese zakoni i povoljne prilike, nikad neće postati nepodnošljivi susjed ili čuveni zločinac; ali opet nasuprot tome, svaka će regula — reklo se što mu drago — razoriti pravi osjećaj prirode i istinski njezin izražaj! Reci samo da je ovo odviše strogo! Jer i priroda sama steže, obrezuje divlji trs itd.

Dragi prijatelju! Smijem li ti navesti jedno uspoređenje? U tome je kao i u ljubavi. Mlado se srce sasvim prikloni djevojci, provodi kod nje sve časove svoga dana, prosipa sve svoje sile, sav svoj imetak, tek da joj svaki čas može izjaviti da joj se sasvim predaje. I da sad dođe kakav filistar, čovjek koji je zaposlen u javnom uredu, pa da rekne: »Fini moj mladi gospodine! Ljubiti je ljudska stvar, samo treba da ljudski ljubite! Razdijelite svoje sate, jedne za posao, a druge, one za odmor, posvetite svojoj djevojci. Prebrojte svoje imanje, pa, od onoga što vam preostaje preko vaše potrebe, ne branim vam da njoj poklonite kakav dar, samo ne prečesto, tako na primjer za njezin imendan ili rođendan«, itd. — Ako mladić posluša, eto od njega korisna mlada čovjeka, pa ću ja sâm svjetovati svakom vladaru da ga pošalje u kolegij; samo što je onda kraj njegovoj ljubavi, a ako je umjetnik, njegovoj umjetnosti. Oj druzi moji! Zašto tako rijetko provali bujica genija i tako rijetko dohuči k nama visokim valovima, da potrese vaše zadivljene duše? Mili prijatelji — u svijetu na obje strane obale stanuju spokojna stara gospoda, kojima bi pri tom propali njihovi mali zaseoci, lijehe s tulipanima i polja sa zeljem, pa zato oni za vremena nasipima i odvodima odvraćaju prijeteću opasnost.

*

27. svibnja.

Ja sam, kako vidim, zapao u ushićenje, u poređenja i deklamacije, pa sam ti pri tom zaboravio do kraja ispričati što je dalje bilo s onom djecom. Sjedio sam na plugu valjda dva sata, sasvim zadubljen u slikarsko osjećanje, što ti ga veoma rastrgano prikazuje moje jučerašnje pismo. Podvečer je k djeci, koja se međutim nisu ni makla, došla jedna mlada žena, s košaricom o ruci, i doviknula iz daleka: »Filipe, baš si dobar«. Pozdravila je mene, ja joj odvratio, ustao, pristupio bliže i zapitao je da li je mati one djece. Potvrdila mi je i, dajući starijemu polovicu žemičke, uzela manjega na ruke i poljubila ga sa svom materinskom ljubavi. — »Dala sam Filipu, reče mi, da čuva maloga, a s najstarijim sam pošla u grad donijeti bijelog kruha, šećera i jednu zemljanu tavicu za kašu. (Sve sam ove stvari vidio u košari, kojoj je pokrov bio otpao.) Hansu ću (tako se zvao najmlađi) za večeru skuhati jušicu; nestašni ptić, onaj veliki, razbio mi je jučer tavicu kad se je s Filipom svadio za ostrug kaše«. — Pitao sam gdje je najstariji, i tek što mi je rekla da se po livadi natjerava s par gusaka, eto ti njega skokom k nama, noseći u ruci ljeskov prut. Razgovarao sam se dalje sa ženom i doznao da je kći učiteljeva, a muž joj je pošao na put u Švicarsku, da digne baštinu nekoga bratučeda. »Htjeli su ga prevariti za baštinu«, reče mi ona, »pa mu nisu odgovarali na pisma; zato je sada sâm otišao onamo. Samo da ga nije stigla kakva nesreća! Nemam glasa od njega«. — Bilo mi je teško riješiti se te žene; dao sam svakom djetetu po novčić, a i za najmanje dao sam novčić, da mu donese žemičku uz juhu kad pođe u grad, i tako smo se rastali.

Velim ti, dragi moj, kad moji živci više ne mogu izdržati, sva se njihova pobuna ublaži dok gledam ovakav stvor, koji u sretnom spokojstvu ide dalje uskim krugom svoga živovanja, proturava se od dana u dan, vidi gdje lišće pada i pri tom ne misli ništa drugo nego da dolazi zima.

Od toga sam vremena često vani. Djeca su se sasvim privikla na mene, dobivaju šećera kad pijem kavu, a večerom dijele sa mnom maslac na kruhu i kiselo mlijeko. Nedjeljom im nikada ne pofali novčić, a ako mene ne bude tamo poslije pobožnosti, krčmarici sam naložio da im ga ona isplati.

Djeca mi se povjeravaju i pripovijedaju koješta, a ja najviše uživam u njihovim strastima i prostodušnim nastupima pohlepe, kad se okupi više djece iz sela.

Stajalo me je mnogo truda dok sam majku riješio brige da djeca možda »ne dosađuju gospodinu«.

*

30. svibnja.

Ono što sam ti nedavno kazao o slikarstvu vrijedi sigurno i za pjesništvo; sve je u tom da spoznaš ono što je krasno i da to smiono izrekneš — u malo riječi ovim je, dakako, rečeno mnogo. Danas sam doživio jedan prizor koji bi, jednostavno prepisan, dao najljepšu idilu svijeta; ali našto pjesma, prizor i idila? Zar moramo vazda zanatlijski petljati, kad tražimo svoj dijelak u kakvoj pojavi prirode?

Opet ćeš se strašno prevariti ako iza ovog uvoda očekuješ mnogo šta visokoga i otmjenoga; ništa drugo nego da me je jedan seljački momčić zanio do tog živog učešća. Ja ću, kao obično, loše pričati, a ti ćeš, mislim, kao obično naći da sam pretjeran; opet je Wahlheim i uvijek Wahlheim ono što proiznosi ovakve rijetkosti.

Vani se pod lipama sabralo društvo da pije kavu. Pošto meni to društvo nije sasvim pristajalo, izostao sam pod nekom izlikom.

Iz susjedne kuće izađe jedan seljački momak i stade nešto popravljati na ovom plugu, koji sam ja onomadne prerisao. Pošto mi se svidjelo njegovo ponašanje, oslovim ga i zapitam za njegove prilike; za čas smo postali znanci i, kako meni obično biva s ljudima ove vrsti, gotovo i prijatelji. Pričao mi je da je u službi kod neke udovice, koja dobro postupa s njim. Govorio je o njoj toliko i hvalio ju na takav način da sam odmah mogao opaziti kako joj je odan dušom i tijelom. Ona više nije mlada — reče mi — njen prvi muž postupao je s njom vrlo zlo, pa više neće da se udaje — a iz njegova pripovijedanja prosijevalo je jasno kako je ona za njega lijepa i dražesna i koliko želi da bi odabrala njega i tako izbrisala spomen na mane svoga prvoga muža; morao bih riječ po riječ ponoviti da ti zorno predočim čistu naklonost, ljubav i vjernost toga čovjeka. Da, morao bih imati dar najvećega pjesnika da ti u isti mah živo prikažem izraz njegovih kretnja, harmoniju njegova glasa, potajni oganj njegovih pogleda. Ne, nikakve riječi ne mogu izreći nježnost koja se očitovala u čitavom njegovom ponašanju i izražaju; sve što bih mogao ponoviti, sve bi bilo nezgrapno. Osobito me je dirnulo što se on bojao da bih ja mogao neispravno misliti o njegovu odnosu prema njoj i sumnjati o njenom dobrom vladanju. Dražesno je bilo kad je govorio o njenom obličju, o njenom tijelu, koje ga je — i bez čarâ mladosti — moćno k sebi privlačilo i prikrivalo — ja to mogu ponoviti tek u najdubljoj unutrašnjosti duše moje. Za cijelog svog života ja nisam vidio u takvoj čistoći nagonske požude i vrelog čeznutljivog željkovanja, da mogu pače reći: u toj čistoći nisam ni mislio ni sanjao o njem. Ne kori me ako ti kažem da mi duša u svojoj dubljini gori kad se sjetim one nevinosti i istine, i da me svakud progoni slika ove vjere i tankoćutnosti, pa kao da sam i sâm zapaljen time, i ja tako čeznem i ginem.

Tražit ću da i nju što prije vidim; ili ne, ako pravo promislim, uklanjat ću se tomu. Bolje je da ju gledam očima njenoga ljubavnika; u mojim vlastitim očima možda mi se neće prikazati takvom kakva sada stoji preda mnom — a čemu da sebi pokvarim lijepu sliku?

*

16. lipnja.

Zašto ti ne pišem? — Pitaš tako, a ipak si i ti jedan od mudraca. Mogao si pogoditi da mi je dobro. Da mnogo ne duljim, reći ću ti da sam sklopio poznanstvo koje se bliže dotiče moga srca. Ja sam — ne znam ni sâm...

Teško će mi poći za rukom da ti po redu ispripovjedim kako se dogodilo da sam se upoznao s jednim od najumilnijih božjih stvorenja. Veseo sam i sretan i prema tomu nipošto pogodan za opisivanje historijâ.

Anđeo!... Fuj, ta to svaki kaže o Svojoj, zar ne? A ipak nisam kadar da ti reknem kako je savršena i zašto je savršena; riječju: ona je zarobila cijeli moj duh.

Toliko prostodušnosti kraj tolikog razbora; toliko dobrote kraj tolike čvrstoće, i mir duše pored istinskog života i zaposlenosti!