Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Orczy Emma

FERENC JÓZSEF
GYERTYATARTÓI

fordította:
Pogány Kázmér

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-854-0 EPUB
ISBN 978-963-559-855-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

a mű eredeti címe:
The Emperor's Candlesticks

első kiadás: 1899.
az elektronikus változat az 1926. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Valentyin Szerov (1865 – 1911) II. Miklós cár koronázása
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Bécs, a vidám, könnyelmű Bécs farsang utolsó napját ünnepelte. Az Operában átszellemült arccal ügyelő zenebarátok helyett csapongó kedvű Pierrot-k és Pierrette-ek, tündérek, nimfák és gnómok foglalták el a bálteremmé átalakított nézőteret, kacagva kergetőztek a csillárok szikrázó fényében és önfeledten táncoltak az epedő, érzelmes Strauss-keringők dallamára. A mulató Bécs jókedvének tetőfokát ezen a pompásan sikerült operabálon érte el. A nézőtéren szakadatlanul hullámzott a tömeg, a tömött páholyokból pedig titokzatos dominók nézték fekete álarcuk mögül az ezer színű, folytonosan változó képet.

- Ismerlek szép maszk, gyere ide! - suttogta egy pompás ruhába öltözött odaliszk, akinek drágakövei versenyt szikráztak fiatalos tűzben égő szemével. Apró kezével az egyik földszinti páholy peremébe kapaszkodott, amely mögül már vagy egy félórája két fekete dominó nézte a mulatozókat.

A magasabb termetű előrehajolt, s megkísérelte, hogy a vállalkozó szellemű huri arcát kikémlelje.

- Ha ismersz engem szép maszk, - válaszolta vidáman, - akkor gyere te föl hozzám, hogy felújíthassuk a barátságot, amelyet soha nem lett volna szabad megszakítani!

A nő eltűnt oly gyorsan, ahogyan felbukkant. A fekete dominó hiába kísérelte meg, hogy a kavargó tömegben feltalálja.

- Szeretném tudni, miért vonta magára a mi egyszerű dominónk ennek a vidám pillangónak a figyelmét, - mondta most a magasabb termetű dominó kisérőjének - és miért szólított meg, ha a beszélgetést nem akarta folytatni?

- Oh, ez a bécsi polgárlányok szokása, - válaszolta a másik. - Császári fenséged a függöny mögé rejtőzött, ami elég volt ahhoz, hogy az odaliszk kíváncsiságát felkeltse.

A magasabb termetű álarcos most látcsővel kutatta a bálteremben az ismeretlent, azonban a szinte megszámlálhatatlan török és mór háremhölgy között nem talált reá.

„Ne nézz, ne nézz vágyaid távolába...” - suttogta egyszerre egy incselkedő hang, közvetlenül a háta mögött.

Az álarcos villámgyorsan megfordult és még éppen el tudta kapni azt a kis kezet, amely a két páholyt egymástól elválasztó oszlopot fogta.

- Csak arra vágyunk, ami távol van, - suttogta. - S amire most vágyom, talán elérhetetlen?

- Mindenesetre meg kell kísérelni, hogy elérjed, még ha annak a veszélynek teszed is ki magadat, hogy egy színházi páholy bevehetetlen sáncait kell megostromolnod! - válaszolta az incselkedő hang.

- Nem tudok átjönni hozzád, szép maszk, csak ha elengedem a kezecskédet. Márpedig nagyon kockázatos a madarat akár egy pillanatra is elengedni.

- Aki nem kockáztat, nem is ér el semmit, - jegyezte meg az odaliszk ingerkedően.

- Kérem császári fenségedet, maradjon itt, - suttogta a másik dominó könyörgő hangon. - Ne felejtse el fenséged, hogy inkognitóban van itt és hogy egyedül én vagyok kíséretében...

- Eggyel több ok arra, hogy szegény cárevics legalább most az egyszer, egy kurta pillanatra azt tegye, ami jólesik neki, - válaszolta a magasabb álarcos nevetve.

És még mielőtt kisérője valamit is felelhetett volna neki, fiatalos fürgeséggel átlépett a két páholyt elválasztó alacsony falon.

A páholy azonban már üres volt.

Csak az ajtó hirtelen becsukódása árulta el, hogy a szép odaliszk ismét el akar tűnni előle. Nikoláj Alekszandrovics, minden oroszok jövendő uralkodója ebben a pillanatban nem gondolkozott másként, mint helyében akármelyik parasztfiú. Arra gondolt, hogy húsz évével kizárólag csak azért jött az operabálra, hogy egyszer, inkognitó kimulassa magát, ha mindjárt az öreg, unalmas Lavrovszky társaságában is. A mulatságra most kitűnő alkalom kínálkozott. Nem akarta elmulasztani. A menekülő után vetette magát.

A páholyfolyosó teljesen üres volt. Az előcsarnok kanyarulatánál azonban még meglátta a tovatűnő alakot. A zsúfolt előcsarnok ezer színű, festői képe egy percre sem kötötte le a feketedominós üldöző figyelmét. A menekülő után futott és sem a hozzáintézett szemtelen kérdésekkel, sem a durva oldalba ütésekkel nem törődött. Átfúrta magát a tömegen s meg sem állt addig a kijáratig, amelynél az ékköves fejdísz éppen eltűnőben volt.

Az odaliszk vagy megbánta már a kalandot, vagy pedig felettébb bátor természetű volt, mert ügyet sem vetve a gúnyos megjegyzésekre, fürgén lefutott a lépcsőkön.

Amikor azonban az előcsarnok kapuját elérte, megtorpant. Habozott? Vagy szándékosan állt meg? Nem lehetett eldönteni. Egy pillanatra azonban kétségtelenül megállt s ez a pillanat elég volt ahhoz, hogy Nikoláj Alekszandrovics utolérje. Éppen abban a pillanatban érte utol, amikor az odaliszk kezét egy kétfogatú ajtajának kilincsére tette. A cárevics pehelyként emelte a nőt a kocsiba. Kihevülten, lihegve, de mint győztes, helyet foglalt mellette.

A kocsis anélkül, hogy utasításra várt volna, a lovak közé csapott és vágtában hajtott át a lármás, egyre vidámabb tömegen.

2.

Az Opera főkapujánál álldogálók között mindez nem keltett feltünést. Ilyen jelenet gyakori volt az operabálon.

Az a szürke dominó, aki az egyik csillár alatt állott, látszólag szintén nem törődött az odaliszkkal. A valóságban azonban tekintetével nyomon követte a tovatűnő kocsit.

Bár úgy látszott: nem sokat törődik azzal, hogy felismerik, mert hiszen csuklyáját hátravetette és álarcát is kezében tartotta, mégis, amikor a háta mögül valaki megszólította, összerezzent.

- Miért ilyen mogorva, Monsieur Wolenszky? Talán megunta a Strauss-keringőket, vagy Donnája szökött meg a gyűlölt vetélytárssal?

Monsieur Wolenszky hirtelen hátrafordult.

- Madame Demidow! - mondta, nem éppen kellemesen meglepetve.

- Bizony! Személyesen, - felelte nevetve a nő. - Miért csodálkozik?

- De itt... és egyedül!

- Nem vagyok egyedül, - hangzott a vidám válasz, - hiszen ön is itt van mellettem, hogy megvédjen, ha kell és a döntő pillanatban mellém álljon.

- Engedje meg, hogy irigylésre méltó tisztemet azzal kezdjem, meg, hogy kocsiját előállíttassam.

A nő ajkába harapott, felkacagott s most már kissé ingerülten mondotta:

- Ivan Sztepanovics, ön túlbecsüli jóindulatomat és béketűrésemet, ha ilyen udvariatlan hangot enged meg magának...

- Udvariatlan voltam?

- Mi más? Avagy mit gondolna ön arról a gavallérról, aki, ha hölggyel találkozik az operabálon, annak néhány perc multán azt ajánlja, hogy előhívja kocsiját?

- Nem tartanám gavallérnak, feltéve, hogy az illető hölgy ön lenne asszonyom, - felelte Ivan Sztepanovics, aki ezzel az udvarias mondással akart megmenekülni a további vitától.

Madame Demidow egy pillanatig élesen a szemébe nézett, azután röviden, türelmetlenül felsóhajtott:

- Ha így van... akkor... akkor hozassa elő a kocsimat Ivan Sztepanovics. Nem akarom feltartani, úgy látszik már lekötötte magát valahol!

- A kardinális... - kezdte mentegetődző hangon a férfi.

- Tényleg? Őeminenciája ilyen későn is igénybe veszi szolgálatait?

- Őeminenciája holnap elhagyja Bécset. S nékem még egy egész csomó levélre kell válaszolnom. Valószínűleg egész éjjel dolgozni fogok.

A válasz úgy látszik kielégítő volt, mert Madame Demidow most már békülékenyebb hangon folytatta:

- Őeminenciája az utóbbi hetek izgalmai után valóban pihenésre szorul. De, azt hiszem, ön is, Monsieur Wolenszky megérdemel néhány nap nyugalmat.

- A bíbornok úr két-három hét szabadságot adott nekem. Ez alatt az idő alatt ő Csehországban fogja magát gyógykezeltetni.

- És azután?

- Pétervártt találkozunk, ahol a bíboros őfelségének, a cárnak fontos okiratot ad át.

- Ej, hiszen akkor mi is hamarosan találkozunk Pétervártt.

- Nagyságos asszonyom szintén...?

- Igen, még pedig valószínűleg még önök előtt érkezem oda. De itt a kocsim. A viszontlátásra, Ivan Sztepanovics!

Miután a fogat elindult, az asszony kihajolt a kocsiablakon és a fiatalember szürkedominós alakját kereste tekintetével. Majd türelmetlen vállrándítással lerázta magáról azt a szerelmes ellágyulást, amely kis időre erőt vett rajta. Méltósággal teljesen szállt ki az előkelő fogatból a Kolowratring egyik legszebb palotája előtt.

- Jevgen azonnal jöjjön fel hozzám, - mondta a szolgának, aki a lépcsőn előtte haladt és kinyitotta a kis, előkelő budoár ajtaját.

Nem volt türelme ahhoz, hogy ülve maradjon. A jelenet, amely alig félórája szeme előtt játszódott le, leírhatatlanul nyugtalanította. Azt hitte, hogy Lavrovszky grófon és egy megbízható szolgán kívül egyedül csak ő tudta, hogy a fekete dominó alatt az orosz trónörökös rejtőzik.

Végre kopogtak az ajtón.

- Szabad, - mondta s valósággal megkönnyebbülten lélegzett fel.

A legalsóbb néposztályhoz tartozhatott az az orosz, aki most az ajtón belépett. Alacsony homloka ugyan nem mutatott magasabb értelemre, szürke szeméből azonban, amely bámulatosan vékony szemhéjak mögött, mélyen ült koponyájában, ravaszság és furfangosság sugárzott. Minden célra alkalmas ember benyomását keltette. Madame Demidow abban a pillanatban megnyugodott, amikor belépett a szobába.

- Jevgen, - mondta, - hallgasson csak ide. Az operabálon ma éjjel nagyon különös dolog történt. Megbízatásom van a maga számára, amelynek teljesítését még ma éjjel megkezdi és holnap folytatja. A cárevics ma éjjel fekete dominóban megjelent az operabálon... Igen... őfensége Bécsben tartózkodik, még pedig inkognitóban... Senki sem tudott arról, hogy ott megjelent. Valahogy úgy érzem, hogy baj érte. Egy odaliszknak öltözött nő kicsalta páholyából. Nikoláj Alexandrovics követte a nőt. A kijárat előtt kétfogatú állott. Mindketten beugrottak és a kocsi elvágtatott velük az óváros felé.

- És barina parancsa? - kérdezte a szolga.

- Mindenekelőtt meg kell tudnia, vajon a cárevics visszatért-e már a szállóba, s ha nem tért vissza, meg kell tudni, hogy milyen lépéseket tett Lavrovszky gróf, hogy a rejtélynek nyitjára jöjjön. Meg kell figyelnie az öreg úr minden lépését. Nem megy-e a rendőrségre? Nem ad-e fel sürgönyt Oroszországba? Amit megtud, azonnal közölje velem. Ezenkívül érdeklődnie kell az Opera környékén s a bérkocsiállomásokon arról, hogy mit tudnak az odaliszkról és a fekete dominóról? Én holnap, éjfélkor, az expresszel Pétervárra utazom. Estére várom a jelentést.

3.

Amikor Ivan Sztepanovics Wolenszky végleg elvesztette szeme elől Madame Demidow fogatát, megkönnyebbülten sóhajtott fel és két álarcoshoz szegődött, akik szintén szürke színű dominóban ácsorogtak az előcsarnokban. A három álarcos együtt indult el a Kolowratring irányába.

Csakhamar maguk mögött hagyták a zajos, fényesen kivilágított körutat és egy sötét mellékutcába fordultak be, amelynek két oldalán sivár, szomorú udvarokra nyíló sötét kapuk ásítoztak. Szótlanul fordultak be mindhárman az egyik ilyen kapun és anélkül, hogy a házmesternek, aki kései látogatásuk célját kérdezte, választ adtak volna, a hátulsó lépcső felé tartottak. A kopott lépcsőt csak egy függőlámpa világította meg, amelynek szélben imbolygó lángja kísérteties árnyékokat vetett az omlóvakolatú falakra és a töredezett lépcsőfokokra. A második emeleten az egyik álarcos furcsán, ütemesen kopogott a lépcsőházba nyíló ajtón, amely néhány másodperc múlva kinyílott.

- Balukin? - kérdezte egy ijedt hang.

- Igen, - válaszolta az álarcos. - Ivánnal és Szergiusszal. Engedjen be.

Félig irodának, félig dohányzónak berendezett szobába léptek, ahol már tizennégy különböző korú és ruházata után ítélve, a legkülönbözőbb társadalmi állású férfi volt együtt. Míg négy-ötük gallér, sőt valószínűleg ing nélkül, durva munkászubbonyt és piszkos csizmát viselt, mások kifogástalan estélyiruhába voltak öltözve, sőt egy öregebb, szürke kecskeszakállú, megnyerő, arisztokratikus-arcvonású úr gomblyukában rendjelszalag virult.

- Mi újság? - kérdezték egyszerre többen az újonnan érkezettektől, akik levetették szürke dominójukat és sorra kezet fogtak a jelenlevőkkel.

- A legjobb!

- Hol van? - kérdezte egy hang.

- Mirkovics kocsijában, Mária Sztepanovnával.

- És utána?

- Mirkovics vendége a Heumarkt 21. számú házban.

A kérdések és feleletek gyorsan követték egymást; az aggodalmas feszültség nagy lehetett, mert a megnyugtató válaszok hallatára szinte egyszerre hangzottak fel a megkönnyebbült sóhajok.

- És Mirkovics? - kérdezte egy idősebb férfi.

- Mindjárt itt lesz, mihelyt a másik biztos zár alá kerül.

- Tehát a hatalmunkban van?

- Teljesen!

- Lavrovszky nem próbálta meg követni?

- Megpróbálta, de akkor már későn volt. Beleesett a csapdába, anélkül, hogy csak a legkevésbé is gyanút fogott volna.

Nehéz léptek hallatszottak kívülről és nyomukban az előbbi, ütemes kopogás.

- Mirkovics! - dörmögte egy durva hang a folyosón.

Herkulesi termetű férfi lépett be. Boltozatos homlokáról hátrafésülte ősz haját. Bozontos szemöldöke félig eltakarta a szemét. Átható pillantással mérte végig a férfiak csoportját.

- Minden rendben van, - mondta üdvözlés helyett.

- Foglyunk?

- Házamban, biztos helyen. Ablak nincs, csak felsővilágítás. Fel nem fedezhetik. Szöknie lehetetlen.

- És Mária Sztepanovna?

- Remekül játszotta szerepét. Nikoláj Alekszandrovics semmit sem sejtett egészen addig a pillanatig, amíg az ajtó be nem zárult mögötte.

- Lavrovszky?

- Visszament a páholyba. Valószínűleg még most is ott vár.

- Ön azonban Mirkovics megigérte, hogy foglyunkkal a legjobban fog bánni?

- Megígértem, - válaszolta Mirkovics mogorván. - Gyűlölöm, de jól fogok bánni vele. A siketnéma szolga, akit mellé adtam, nagyon ügyes, a szoba kényelmes, az ágy nagyszerű, az ellátás jó és bőséges. Esküszöm, más bánásmód vár reá, mint amilyenben Dunajevszkynek és társainak ebben a pillanatban részük van.

- E pillanatban talán még igen, de, hál’ Istennek, már nem sokáig. Hiszen már most is annyi, mintha szabadok lennének, - kiáltotta lelkesen egy fiatalos hang. - A siker reményével követelhetjük szabadon bocsátásukat. Csak merészeljék megtagadni...!

- Valóban, nagyon rosszul járna Nikoláj Alexandrovics, - folytatta Markovics dühös mosollyal, - ha társainkat nem bocsátanák szabadon.

- A tárgyra! - szólalt meg az idősebb úr parancsoló hangja. - Fecsegésre most nincs idő. Számos pont fölött kell még határoznunk, - folytatta a beállott csendben. - Most Tarantieven és testvéreinken van a sor. Mi kissé elhamarkodottan vittük véghez a dolgot, úgyhogy Tarantiev és a többiek Pétervártt az egészről még csak nem is értesülhettek. A futárnak tehát, aki Szent-Pétervárra utazik, kettős feladata lesz. Értesítenie kell elvtársainkat a nagy újságról és közölni kell velük utasításainkat arra vonatkozóan, hogy mik legyenek azok a legközelebbi lépések, amelyeket célunk elérése érdekében itt mindnyájan szükségesnek tartunk.

- Feliratot III. Sándorhoz! - kiáltotta lelkesen a fiatalos hang.

E körül foroghatott minden, mert most mindenki még feszültebben figyelt. Az elnök egy írást vett fel az asztalról:

- A komité közreműködésével - mondta - elkészítettük a felirat vázlatát. A kísérőlevélben elmondjuk, hogy a cárevics jelenleg bizonyos személyek hatalmában van, akik mindaddig túszként tartják fogva, amíg bizonyos feltételeket a kormány nem teljesít. És pedig: először teljes kegyelmet nem ad Dunajevszkynek és azoknak, akik a legutóbbi összeesküvés miatt börtönben ülnek és amíg nem ad menedéklevelet nékik a külföldre.

- Nikoláj Alekszandrovicsot aznap engedjük szabadon, amely napon Dunajevszkyék átlépték a határt, - tette hozzá az egyik idősebb hallgató.

- És mi történik akkor, ha válasz helyett egyszerűen a harmadik ügyosztályt szabadítják a nyakunkra?

- Az üzenetben fenyegetés is lesz, - mondta Mirkovics sötéten.

- Arra az esetre, ha a rendőrség nyomozásba kezdene?

- Igen. Abban az esetben még a hulláját sem találnák meg.

- Erre azonban nem fog sor kerülni, - mondta az elnök, aki igyekezett, hogy eloszlassa azt a rossz hangulatot, amelyet egy esetleges gyilkosság rémképe felidézett. - Kétségtelen, hogy kívánságainkat nem fogják elutasítani.

- Van azonban még valaki, akiről a komité, úgy látszik, megfeledkezett és ez: Lavrovszky! - mondta most Mirkovics.

Mindkét kezével az asztalra könyökölt és arca vésztjósló kifejezést öltött.

Mindenki egyszerre beszélt és arról igyekezett meggyőzni Mirkovicsot, hogy a gyenge elhatározású Lavrovszky egyáltalán nem jöhet számításba.

- Első érzése, ha rájött arra, hogy a cárevics eltűnt, az lesz, hogy megijed. Hiszen elsősorban őt fogják a történtekért felelősségre vonni. Hanyagságáért megérdemelné, hogy Szibériába küldjék.

- Minden reményünk megvan tehát arra, - vette át újra a szót az elnök - hogy Lavrovszky nem fog Szent-Pétervárral tárgyalni, legalább is az első napokban nem. Először ő maga igyekszik kipuhatolni: hová tűnhetett a cárevics. Számíthatunk rá, hogy a küldöttünk legalább néhány napot nyer, amíg a nehézkes öreg valamilyen lépésre rászánja magát és több, mint három nap kell hozzá, hogy Tarantievet megtalálja, aki aztán majd gondoskodik arról, hogy a levél a címzett kezébe kerüljön.

- Mindez természetesen csak föltevés, - mondta egy idősebb hallgató - nem szabad azonban elfelejtenünk, hogy van még egy ellenségünk, akit Lavrovszky minden ijedelme ellenére is be fog a dologba avatni, s aki sem nem félénk, sem nem habozó, ezenkívül pedig itt, Bécsben, számos szövetségesre számíthat a társadalom minden rétegéből.

Senki sem válaszolt. Mindenki tudta, kiről van szó. Mindenki ismerte, ha csak hallásból is a szép Madame Demidowot, akiről azonban nyíltan senki sem merte volna állítani, hogy kém.

- Jó, hogy ismerjük azokat, akiktől tartanunk kell - jegyezte meg az elnök - és fontos, hogy ne tévesszük őket szem elől. A legfontosabb azonban az okmányok kérdése. Itt van néhány, nem túlságosan fontos okmány, amelyeket a zavaros időkre való tekintettel legjobb lenne elégetni.

Mindenki helyeslően bólintott. Az okmányok körben jártak az asztal körül, végül az elnök javaslata szerint tűzbe vetették őket.

- Végül itt vannak azok a papírok, - mondta az elnök bizonyos ünnepélyességgel, - amelyeket Szent-Pétervárra kell juttatnunk. Elsősorban jelentésünk a cárevicsnek tervezett és végrehajtott megszöktetéséről, másodszor az a levél, amelyet Tarantievnek III. Sándor kezéhez kell juttatnia. Azonkívül van itt egy kis csomagban számos itt élő szövetségünkre vonatkozó feljegyzés és terv. Fontos okmányok, amelyeket futárunknak érintetlenül kell eljuttatnia Tarantievhez. Igy tehát nemcsak életünket és szabadságunkat adjuk annak a kezébe, akit Pétervárra küldünk, hanem Dunajevszkynek és börtönben senyvedő társainknak a szabadulásra való utolsó reményét is.