Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

E. L. Karhu

Veljelleni

2021, Teos

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Panka Zsóka

Olvasószerkesztő:

Kalocsai Judit

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978 963 551 220 1

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2021, E. L. Karhu

© Hungarian translation 2025, Panka Zsóka

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Milyen sokáig kell halogatni, ha azt akarod elmondani az embereknek, hogyan maradjanak a szívükben vadak, és hogyan tegyék ezt ideológiává?

Monika Fagerholm: Díva

These then were two very genuine experiences of my own. These were two of the adventures of my professional life. The first – killing the Angel in the House – I think I solved. She died. But the second, telling the truth about my own experiences as a body, I do not think I solved.

Virginia Woolf: Killing the Angel in the House

A bátyám szép férfi, aki a szép nőket szereti, de van egy csúnya húga, akit szintén szeret. Ez vagyok én. Esetemben ezért kivételt tesz.

* * *

A hétvégén a nyaralóba utazunk a bátyámmal. Velünk jön a bátyám legújabb „esetlegje” is. Azokat a lányokat nevezem így, akiket a bátyám elhoz egy-egy hétvégére a nyaralóba, és akikből később esetleg a bátyám barátnője lesz, vagy mégsem. A legújabb „esetlegje” szőke, kerekded, és eléggé kislányos, a bátyám javára meg kell jegyeznem, hogy az ízlése a nők terén elég változatos, nagyon sokféle kinézetű csinos nő tetszik neki. Nekem is fontos feladat jut ezeken a hétvégéken, mert ha a bátyám elfárad az idegeskedő vendége körüli teendőkben, és egy kicsit pihenni szeretne, akkor egy időre én gondoskodom róla, például elviszem csónakázni, vagy megmutatom neki a régi kút helyét. A bátyám ilyenkor kedvesen rám mosolyog, és én ettől rettentő kellemesen érzem magam. Az „esetlegje” is megkönnyebbül, mert úgy gondolja, hogy ha jó kapcsolatot épít ki velem, a bátyámnál is megnőnek az esélyei, mert esetleg szólok egypár jó szót az érdekében, például hogy milyen kedves volt az a lány, milyen jó, hogy eljött, mintha már évek óta ismernénk egymást.

De a bátyám és az „esetlegje” egyelőre a stégen heverésznek, az „esetlegen” még póló sincsen, óriási melle a mellkasához tapad. A bátyám egy régi western képregényt olvasgat, tudomást sem véve a pucér mellel hozzásimuló lányról. Próbálom nem túl feltűnően bámulni őket, nem nézni a csaj mellére, ahogy a testéhez simul.

I

A kedvenc filmem a Catherine Breillat által rendezett Nővéremnek. A filmben egy kövér francia lány együtt megy nyaralni a csinos nővérével, és csendben fekszik az ágyon a közös hotelszobájukban, miközben a nővérét hátulról dugják meg, hogy úgy szexelhessen, hogy ne veszítse el a szüzességet. A film végén, hazafelé menet egy furcsa balesetet szenvednek, amely során mindenki meghal, a főszereplő lányt kivéve. Az erdőből felbukkanó férfi a kövér lánnyal szexel, aki végre boldog. A rendezőnő a nővérének ajánlotta a filmet, innen kapta a címét is.

Ha én valaha filmet forgatnék, akkor a bátyámnak ajánlanám.

Tulajdonképpen elég logikus, hogy a bátyám megengedi, hogy a lakásában lakjak. Segítek neki a mindennapokban, kimosom a szennyesét, elhozom a szőnyegeket a tisztítóból, szerelőt hívok, ha váratlanul gond van a légkondival. Ha a bátyám megkér, elmegyek pár órára sétálni, hogy legyen egy kis nyugalma, és az egész lakást használhassa. Az „esetlegjeinek” a bátyám nem mesél rólam túl sokat, csak bemutat nekik: ő a húgom, én némán állok, és a szemükbe nézek. Ők meg mit sem sejtve a bátyámra néznek, aztán rám mosolyognak. A bátyám barátnői mindig jól neveltek, sosem kérdeznek tőlem semmi illetlent, és sosem kérdezik meg a bátyámat, legalábbis a jelenlétemben, hogy mi a fenét keres a lakásában egy ilyen dagadék. A bátyám bemegy a szobájába, és az „esetlegjét” is magával viszi. Én is bemegyek a szobámba, bekapcsolom a tévét, és jó hangosra állítom a hangerőt.

Aztán általában egészen reggelig csend van, a bátyám szobájából nem hallatszik semmilyen zaj, csak nagyon kivételes esetben. De egyszer, késő este, illetve éjszaka, miután a bátyám már több órát töltött a szobájában az „esetlegjével”, hallom, hogy valaki halkan kopogtat a bejárati ajtón. Aztán hallom, hogy a bátyám csendben a bejárati ajtóhoz oson. Vajon tényleg azt hiszi, hogy tud olyan halkan járkálni a lakásban, hogy én ne halljam meg? Az ajtó alatt idegen szag kúszik a szobámba, de hogy aftershave vagy parfüm, azt nem tudnám megmondani. A bátyám szobájának ajtaja halkan becsukódik. Várok kábé húsz percet, ellenőrzöm az órát, úgy vélem, ennyi elég lesz. Aztán odamegyek a bátyám szobájának ajtajához, és nagyon halkan résnyire nyitom. Odabent az történik, amit gondoltam, nézni kezdem. Nem tudom, hogy a bátyám észrevesz-e, a többiek aligha vesznek észre bármit is, mert a szemük csukva van.

Reggel arra ébredek, hogy a bátyám ajtajának sarka a fejemnek ütközik, és a bátyám egy szó nélkül elsétál mellettem a vécé felé, úgy tesz, mintha egyáltalán nem is feküdnék az ajtaja előtt. Felkelek, nyújtózom egyet, és elmegyek lefeküdni a saját ágyamba.

A bátyám kijön a szobájából, és megkérdezi, hogy nem akarok-e vele fallabdázni menni. Felszállunk a villamosra, elmegyünk egy szürke csarnokba, egy nagy és zajos út mellett, és az ütőinkkel a falról lepattanó labdákat ütögetjük. A mozdulatok természetesek, még számomra is, a csapkodás megnyugtat, a bátyámmal zökkenőmentesen működünk együtt, irtó sokáig tudunk squasholni anélkül, hogy elveszítenénk a labdát. Megáll az idő, boldogság tölt el, csak a bátyám, én, és az ide-oda pattogó labda, az összeizzadt tornacsarnokban, amely régi műanyag és áporodott testnedvek szagát árasztja. Semmi sem lehet ennél szebb.

Zigzag, mindig ezt mondom, amikor a cikcakkra gondolok. Zigzag, zigzag, zigzag. Ez annyira idegesíti a bátyámat, hogy teljesen kiborul tőle. Én ezt elég viccesnek találom, és igyekszem minél gyakrabban olyan mondatokat kitalálni, amelyekbe belecsempészhetem ezt a hanggyűjteményt, amit szerintem kiejteni is elég kellemes. Végül a bátyám egyenesen üvölteni kezd, amikor csak egy kicsit is úgy nézek ki, mintha esetleg valamikor a jövőben szeretném kinyitni a számat, hogy kiejtsek egy olyan mondatot, amiben szerepel a zigzag. Szerintem ez vicces, de a bátyám úgy kiakad, hogy végül úgy döntök, megkegyelmezek neki, és legalábbis egy kicsivel ritkábban használom a kifejezést. A bátyám lakásában ismét harmonikus idill uralkodik, ahol társasozunk vagy kártyázunk, a bátyám pedig néha telefonál valahova, ami nem az ő lakása és nem a mi valóságunk. Alig várom, hogy letegye, és közben álmodozva nézek ki az ablakon. Az élet szép, és tele van lehetőségekkel.

Magam elé emelem a ruhámat, és megnézem magam a lakásunk előszobájában, a mozaikos tükörben. Apró darabokra vág, mint valami kubista festmény, amit egyszer egy képeslapon láttam. Tetszik. Szeretem apró darabokban látni magam, nagyon tetszik, egy egészen új oldalamat mutatja meg.

A szobám elég egyszerű és kicsi, de az enyém. A padló tele van mindenfélével, a ruhák között néha ételmaradékok is vannak.

Napközben, amikor a bátyámnak nincs rám szüksége, az ágyamon ülök, és horrorfilmeket nézek, mindig hat kazettát kölcsönzök ki egyszerre a bátyám lakásához közeli videókölcsönzőből. Veszek hozzá egy zacskónyi színes, hosszúkás, tekergőző gumicukorkát is, az egyik vége kicsit szélesebb, mint a másik, mert az alakja kígyóra hasonlít, kultúránk e szent és gyűlölt állatára. Annyi különbséggel, hogy ezek élénksárga, eperpiros és halványzöld színben pompáznak, és egyiknek sincs fűrészes háta, tehát az utánzást nyilvánvalóan nem veszik túl komolyan a finomság gyártásakor. A horrorfilmekben határozottan van valami, ami nyugtatóan hat rám. Sokszor gondolok rá, hogy tulajdonképpen az egész életemet el tudnám tölteni úgy, hogy elégedetten horrorfilmeket bámulok. Különösen a gumicukorkígyók és a horrorfilmek által teremtett szakrális egység tölt el elégedettséggel, egyik sem egészen teljes a másik nélkül, mind a gumicukorkígyók, mind a horrorfilmek esetén van egyfajta hiányérzetem, ha csak az egyikkel, a másik nélkül töltöm az időt. A gumicukorkígyókat úgy eszem meg, hogy kissé hátrahajtom a fejem, és a kígyót teljes hosszában kiegyenesítem az arcom fölött. Ezután a kígyó szélesebbik végét a számba engedem, majd az egész édességet centiről centire beharapdálom a számba és elrágcsálom. Ezzel a módszerrel folyamatosan fennáll a veszélye, hogy a horrorfilmben éppen akkor történik valami fontos, amikor én hátrahajtom a fejem, de szerencsére az általam nézett filmek olyan önismétlőek, hogy általában semmi olyasmiről nem maradok le, ami akadályozná, hogy megértsem a film lényegét.

Miután egy ideig néztem a horrorfilmet, gyakran rágni kezdem a körmömet. Ilyenkor, annak érdekében, hogy az ujjbegyeimből kicsurranó vér ne piszkolja össze annyira a körülöttem lévő tárgyakat, az ujjbegyeimet sárga vécépapírba tekerem, és minden ujjamra kötök egy-egy bumszli vécépapírcsomót. El kell ismernem, hogy a vécépapírgombócokkal aludni elég bonyolult, mert a kúpocskák éjszaka hajlamosak lecsúszni az ujjaimról, reggel pedig apró, zöldessárga kúpokat találok az ágyamban, melyek belsejét halvány barnáspiros minták díszítik.

Észrevettem, hogy az „esetlegek” gyakran hazudnak a bátyámnak. Azt mondják, hogy az orrukat púderezik, pedig kakilni mennek. Azt mondják, hogy az, amit a bátyám többször is, és teljesen ártatlanul csinál, nem zavarja őket, pedig láthatóan forronganak a dühtől. Teljesen érthetetlennek tartom, hogy a bátyám nem veszi észre, hogy forronganak a dühtől, mert az ingerültség ekkorra már általában magas füstoszlopban száll fel az „esetleg” feje búbjáról, szinte az egész lakást betölti. A bátyám azonban tovább olvassa a magazint, mintha mi sem történt volna, vagy átmegy a másik szobába, hogy elintézzen valamit. De én személy szerint elég jó megfigyelő vagyok, számomra az ilyen dolgok egészen nyilvánvalóak, szemet szúrnak.

A kedvenc édességeim a Hyvää Makumaasta gumicukor, az Aakkoset gumicukor és a Fazer tejcsokoládé. A Fazer csoki és mellé a Hyvää Makumaasta vagy az Aakkoset nagyon finom együtt, mert így a csoki és a gyümölcsös gumicukor finom és összetett kontrasztot alkot, de a Hyvää Makumaasta gumicukor és az Aakkoset gumicukor egyidejű fogyasztásának nincs sok értelme, mert a kétféle gyümölcsízű gumicukor nem alkot túl kellemes ízkontrasztot, és két gumis, de puha édesség egyidejű elfogyasztása nem képes kiváltani ugyanazt a hatást, mint a csokoládé lassú folyékonnyá olvadása és mellette a lassan nyúlóssá váló és széteső gyümölcsízű csomó, amivé a Hyvää Makumaasta és az Aakkoset gumicukor alakul az ember szájában.

A bátyám kedvenc édessége a csokis mazsola és néha a joghurtos mazsola. Ez eléggé előnyös számomra, mert a csokis mazsola könnyen beszerezhető, és valamiért szinte sosem hiányzik a boltok polcairól, nem úgy, mint a Hyvää Makumaasta és az Aakkoset gumicukor, amelyek néha elfogynak, ezzel kínos, időigényes és megalázó beszerzőutakra kényszerítve engem a bátyám lakásához közeli élelmiszerboltokban. A joghurtos mazsola felkutatása viszont egyáltalán nem ilyen egyszerű, ezért azokon a napokon, amikor a bátyám olyat kíván, kicsit ideges vagyok, mert ha nem találok joghurtos mazsolát, akkor csokis mazsolával kell helyettesítenem, és ez elég sok stresszt okoz számomra. Szerencsére úgy tűnik, hogy a helyi kisbolt is észrevette, hogy a joghurtos mazsola kezd népszerűvé válni, és elkezdtek többet rendelni belőle, így csak ritkán fogy ki. A csokis mazsolát mindig némi fenntartással kezelem, mert nem igazán édesség, hanem valami furcsa átmenet, nem tiszta édesség, hanem valami más, és ez kissé gyanússá teszi, de általában véve elfogadom, hogy az emberek különbözőek, és az ízlésük is különböző. A bátyám imádja a csokoládés mazsolát, és amikor elővesz egy dobozzal, azonnal kinyitja a tetején lévő keskeny fedelét, és teleönti a tenyerét csokibarna mazsolával, majd az egészet egyszerre a szájába önti. Reggel, újságolvasás közben elmajszolja a mazsolát, aztán visszatér a kávéjához. Soha nemcsak egy szem mazsolát kap be egyszerre, hanem mindig egy egész marékkal, legalább tizenöt szem barna mazsolát töm egyszerre a szájába. Én soha nem tömnék a számba egy maréknyi Aakkoset vagy Hyvää Makumaasta gumicukrot, mindig egyesével majszolom el őket, néha-néha minden színből maximum egyet, azaz összesen hármat egyszerre. De bizonyos szempontból megértem, mi vonzza a bátyámat ehhez a habzsoló megközelítéshez.

Az aktuális „esetleg” kedvenc édessége a pillecukorszív, mi más. Rózsaszín zacskóban árulják a cukorkaosztály hátsó végében, és nyilvánvalóan más országból importálják, mert a csomagolása olyan furcsa és cukiskodó. Reggel a szédítő parfümfelhőbe burkolózó „esetleg” csak úgy, lazán odaszól nekem, hogy menjek el, és vegyek neki pillecukorszíveket, pedig a bátyám ma pont nem kért csokis mazsolát, és a saját készleteim is rendben vannak még, így ma nem állt szándékomban elmenni a boltba. Ráadásul az éjszakai kalandom miatt a karom is megfájdult, szóval amúgy is rossz kedvem van. A számomra idegen „esetleget” figyelem, aki már vissza is tért a reggeli pirítósához, megkente lágy kecskesajttal, a fehér sajtot vastag réteg fügedzsemmel borította be, majd az egész művét két szelet savanyú uborkával koronázta meg. Hú, micsoda idegesítő sznob, milyen hihetetlenül undok kis boszorkány, gondolom magamban, felveszem a kabátom, és elindulok a boltba pillecukorszívért, és veszek még kenyeret és savanyú uborkát is, ha már úgyis el kellett mennem. Amikor visszatérek, a bátyám éppen kijön a szobájából, álmosan nyújtózkodik egyet, és lehajol, hogy megcsókolja az „esetlegje” nyakát. A kenyeret, a savanyúságot és a pillecukorszíveket az asztalra teszem, és mivel elég ideges vagyok, nem adom át a cukorszíveket az „esetlegnek”, aki éppen becsukja a szemét, hogy élvezze a bátyám puha ajkának érintését a szexi hálóinge fölötti finom szőke szöszök borította tarkóján.

A szobámból kihallgatom, miről beszélget a bátyám és az „esetlegje” a konyhában. Nagyon halkan beszélnek, ezért nem igazán értem, hogy miről van szó, de az „esetleg” néha ziháló, mormogó hangot ad ki, amit már bizonyára jól begyakorolt éppen ilyen alkalmakra készülve. Aztán hallom, ahogy egy szék végigcsúszik a padlón és a falnak csapódik, és rájövök, hogy most egy darabig nem tudok vécére menni, pedig már érzem, hogy a hólyagom megtelt folyadékkal, és az alhasamat nyomja, és azt is, hogy hamarosan már fájni is fog. Vészhelyzetben néha egy üres piros sütőtálba szoktam könnyíteni magamon, amit egyébként csipszes tálként használok, de nemrég minden edényt kivittem a mosogatóba, ezért ez most nem opció.

Hogy eltereljem a figyelmemet, bekapcsolom a tévét, és beteszek egy videókazettát. A kedvenc tévésorozatomat vettem fel rá, amely két nagy amerikai divatház szüntelen versengéséről szól, a kaliforniai tengerparton, ahol mindig süt a nap. Az egyik divatházat egy szőke, bubifrizurás nő irányítja két fiával, a másikat pedig egy vörös hajú, ínyenc hölgy a klánjával közösen: állandóan keresztbe tesznek a szőke nő családjának és divatházának. Az én kedvenc karakterem a sorozatban éppen ő, az ellenséges divatház vezetője, a vörös hajú Sally Spectra. A sorozat összes olyan epizódját felvettem, amelyben szerepel (hihetetlen, de elég sok olyan epizód van, sőt az epizódok többsége olyan, amelyben nem jelenik meg; ó, milyen unalmasak tudnak lenni az emberek), aztán ezekből az epizódokból az összes olyan jelenetet kivágtam, amelyben nem jelenik meg. A módszerem az volt, hogy csak azoknak a jeleneteknek az elején nyomtam meg a felvétel gombot, amelyben megjelent. Ez meglepően nehéz munka volt, mert néha egy-egy jelenet elején nem lehet tudni, hogy Sally Spectra mikor bukkan fel, hogy mikor nyílik ki a szürke iroda ajtaja, és mikor lép be a szobába az ő lenyűgöző személyisége, amely mintegy metaforikusan lángokba borítja az egész jelenetet; mintha az egész jelenetben egy erős belső fény lobbanna fel általa; így aztán néhány jelenet in medias res kezdődik, és sajnos elég sok olyan anyag is van, amelyben Sally Spectra egyáltalán nem bukkan fel, mert egy-egy ponton az volt a megérzésem, hogy Sally Spectra biztosan fel fog bukkanni, de aztán mégsem. A jóslás néha egyszerűen túl nehéznek bizonyul, és képtelen vagyok megérteni, hogy vajon miért nem Sally Spectra kerül be egy-egy jelenetbe, miért a fekete és a szőke férfi beszélget valami végtelenül unalmas dologról, amelyben pisztolyok és pálmafák szerepelnek, amik azonban valamiért sosem jelennek meg a jelenetekben, csak a sorozat nyitózenéje alatt. A kedvenc sorozatom intenzív nézése leköt, így nem marad időm a bátyámra és az aktuális „esetlegjére” gondolni.

Egy idő múlva hallom, hogy becsukódik a bejárati ajtó. Pisilés után kétségtelenül sokkal jobban érzem magam, kimegyek a konyhába, az asztalon maradt ételeket beteszem a hűtőbe, a kenyeret is a helyére teszem, a székeket pedig visszatolom a helyükre. Ma takarításnap van, szóval előveszem a felmosómopot a szekrényből. Egy kis fügelekvár lecsöppent az asztal alá. Letérdelek, és felnyalom. Az íze édes, a benne lévő apró darabkák kellemesen ropognak a fogaim között, amit még a linóleum mellékíze sem ront el teljesen. Eltűnődöm rajta, hogy talán vennem kéne magamnak is egy üveggel, ha a bátyám költségvetése megengedi a hónap végén.

Tök jó, hogy még mindig ilyen hideg van, mert így még ilyenkor tavasszal is feltűnés nélkül magamra vehetek mindenféle téli ruhát, anélkül, hogy a bátyám és az „esetlegje” észrevenné, hogy követem őket. Az idei tavasz, amikor szüntelenül esik a havas eső vagy hó, különösen ideálisnak bizonyult ebből a szempontból. A bátyám és az aktuális „esetlegje” a hó és az eső ellenére is borzasztóan sok időt töltenek a szabadban, az ember azt hinné, hogy túl kényelmesek ehhez, és jobb dolguk is van ennél, de nem, folyton buszra szállnak, és különböző helyekre utazgatnak, így már-már azon tűnődöm, vajon észrevették-e, hogy követem őket, és így próbálnak meg lerázni, de nem úgy tűnik.

Aztán egy este, amikor már nagyon késő van, a cipőm beázott a hidegben, sőt, a beázás után fokozatosan meg is fagyott, majd hűvös jégtömbökké vált, amelyek körülveszik a még hidegebb lábamat, a bátyám és az „esetlegje” egyszer csak megölelik egymást, és külön utakra indulnak, én pedig ezt látva úgy döntök, hogy nem a bátyám, hanem az „esetlegje” után indulok.

Két buszúton át követem az „esetleget” egy olyan helyre, amit nemigen lehet másnak nevezni, mint mucsainak, egészen egy külvárosi ház lépcsőházáig megyek utána. A levélbedobókból darált hús szaga árad szét a lépcsőházban, és ez gyanakvóvá tesz, mivel szinte biztosnak tűnik, hogy az „esetleg” valószínűleg nem egyedül lakik itt. Felmegyek a legfelső emeletre, ahol nem vagyok szem előtt, leveszem a sálamat, és a már jól megszokott módon a fejem alá gyűröm párnaként. Leveszem a nyirkos cipőmet, és magam mellé teszem száradni, annak ellenére, hogy a lábam pokolian fázni kezd. Egy viszonylag kényelmes éjszakát töltök a lépcsőházban. Reggel, elég korán, de nem túlságosan, hanem egy reggel nyolctól négyig munkába járósan korán, valaki kilép azon az ajtón, amelyen az éjszaka folyamán az „esetleg” bement, aki biztosan nem az „esetleg”, hanem egy bajszos, vasalt inges, öltönyös férfi. Azon nyomban elnevezem magamban kombi autós pasasnak, mert tényleg annyira jellegzetes, és annyira más, mint az én sziporkázó bátyám, sokkal jelentéktelenebb és olyan torokszorítóan hétköznapi. Néha az „esetlegeket” nagyon nehéz megérteni, meg kell mondanom.

Becsöngetek az áruló „esetleg” ajtaján, aki lassan felébred, és végül dühösen kijön ajtót nyitni, mert azt hiszi, hogy a barátja otthon hagyta a kulcsát, kócosan és ingerülten áll az ajtóban, eleinte nagyon is dühösen, míg végül rájön, hogy miről van szó. Az „esetleg” érzékien mandulavágású kék szeme tágra nyílik az értetlenségtől, amikor meglát, először fel sem ismer, persze hogy nem, hiszen ki is emlékezne rám, amikor a sziporkázó bátyám is ott van a közelben.

Nem szólok egy szót sem, csak bámulok rá.

Az „esetleg” hirtelen és váratlanul visszamegy a lakásba, aztán visszajön az ajtóhoz, és különböző dolgokat, sminkeket, parfümöket, csokoládékat nyom a kezembe, először azt sem értem, mit akar, de aztán rájövök, hogy meg akar vesztegetni, nehogy eláruljam. Magamban azonnal szélhámosnak nevezem el ezt az „esetleget”, mert tényleg az, a szélhámosság a jelleme alapvető vonásának tűnik, minden egyes cselekedete legerősebb indítékának. De be kell vallanom, hogy az általam szélhámosnak keresztelt „esetleg” butább, mint gondoltam. Mit képzel, mi a fenét akar elérni egy ilyen szintű megvesztegetéssel, azt hittem, hogy ravaszabb és rátermettebb ennél, de ki ne tévedne néha. Úgy tűnik, tényleg elhiszi, hogy ezekkel a cuccokkal el tud hallgattatni, ez tényleg döbbenetes számomra, a sminkek még újak és bontatlanok, de a parfümös üvegek csak félig vannak, és amikor megszagolom a kezembe nyomott csokoládét, valami kozmetikai szer szagát érzem rajta, valószínűleg parfümös üvegek mellett tarthatták, vagy felbontva hányódott egy táskában, és átvette a sminkes neszesszer szagát. Egyszerűen elképesztő, hogy ez az „esetleg” azt hiszi, hogy ilyen egyszerűen megvásárolhatja a hallgatásomat a kezembe nyomott maradék cuccaival. Beképzelt picsa. Azt hittem, elég lesz, ha az információ eljut a bátyámhoz, de most már inkább valami máshoz kaptam kedvet.

* * *

A kombi autós pasas üres tekintettel bámul maga elé, amikor elmondom neki, mi a helyzet. Valószínűleg én is így bámulnék, ha valaki ilyen fontos igazságokat mesélne el nekem az életemről a havas esőben, reggel 6:50-kor egy társasház parkolójában, amikor már amúgy is késésben vagyok a munkából, mert a vártnál tovább tartott, amíg megtisztítottam a nedves hótól a kocsim szélvédőjét. A férfi beül a kocsijába és elhajt (de vajon minek kell két embernek egy kombi autó, kérdezem én, vajon a kombi autó sofőrje nem bűnöző-e, vajon saját fuvarozási vállalkozása van-e mellékállásban, amit nem jelentett be az adóhatóságnál, vagy egy másik családja van-e valahol, azt én nem tudom, és nincs is kedvem utánajárni). Ott állok a latyakban, és úgy érzem, hogy az életemnek épp most veszett el az értelme, hogy eltűnt valami, ami súlyt és szépséget adhatott volna neki.

Hatalmat kaptam, de nem érzem, hogy bármit is jelentene. Megtehetek dolgokat, de ez nem tölt el elégedettséggel. Csak egy kicsit.

* * *

Amikor visszaérek a bátyám lakásába, hallom, hogy csendesen sír a szobájában. A szélhámos „esetlegje” valószínűleg úgy gondolta, még mindig jobb, ha maga hívja fel a rossz hírrel, mint ha én mondom el neki, ami eléggé bosszant. De az is lehet, hogy mégis alábecsültem a szélhámost, mert ez a viselkedés meg sem fordult a fejemben. Leülök az előszoba padlójára a bátyám ajtaja előtt, a mozaiktükör elé, és várok. Lehet, hogy a bátyám mindenevő a nők terén, de nem azokkal a nőkkel, akiknek már van egy vagy ki tudja, akár több pasijuk, a bátyám az egyetlen akar lenni a női számára, és nem viseli el, hogy a nőjének másik pasija legyen, akiről ő nem tud, még akkor sem, ha csak egy „esetlegről” van is szó, és nem barátnőről. Annyira azért nem mindenevő. Azt is el kell itt mondanom, hogy a bátyám mindig nagyon vigyáz rá, hogy a listáján ne legyen egyszerre két barátnő státuszú „esetleg”. Ha maguk az „esetlegek” esetleg tévedésbe esnének a saját státuszukkal kapcsolatban, az az ő bajuk, de a bátyám tudatosan nem tesz ilyet. A bátyám nem cinikus, ő olyan őszintén és naivan lesz szerelmes a nőkbe, mint egy kisfiú, és ezért a nők képtelenek neki ellenállni. És ugyanúgy, mint egy kisfiúé, az ő ártatlansága is könnyen összetörik, és ő is könnyen beleun mindenbe.

A bátyám kijön a szobájából, és megölel, miközben vigasztalhatatlanul sír. A bátyám olyan ártatlan, mindig hisz az emberekben, főleg az „esetlegekben”, nem úgy, mint én, aki az emberek rossz oldalát is ugyanúgy észreveszi, ezért én sokkal reálisabban látom az embertársaimat, nekem nincsenek illúzióim az emberiséggel kapcsolatban, így én sokkal jobban tudom, mire képesek, ha akarnak valamit, akár minden ok nélkül. Ilyen szempontból jó, hogy én nem vagyok olyan sármos, mint a bátyám, így az emberek azt az oldalukat is megmutatják nekem, amit a bátyámnak nem, ezért én valóságosabban tudom megítélni őket. Így még tökéletesebb csapatot alkotunk a bátyámmal. Elképesztő, hogy az emberek milyen dolgokat képesek mondani olyan valakinek, aki az ő szemükben semmit nem ér.

Természetesen engem is elszomorít, hogy a bátyám szomorú, ugyanakkor elégedettséget is érzek, amiért én vagyok az egyetlen, aki olyankor is látja őt, amikor ilyen gyenge és elesett. Úgy hiszem, hogy mivel ilyen régóta ismerjük egymást, és a testvére vagyok, úgy érzi, nekem képes megmutatni azt az oldalát is, amit másoknak nem, még a legkülönlegesebb „esetlegjeinek” sem, akik az éjszaka sötét óráiban az ágyában fekszenek. Most össze kell fognunk, mondja a bátyám, együtt túljutunk ezen.

Amikor a bátyám kisírta magát és enni kezd, a szeméből eltűnik a szokásos csillogás, valami kialudt benne, a teste szinte összecsuklik, és úgy tűnik, már a csokismazsola-evést sem igazán élvezi, a joghurtos mazsoláról nem is beszélve. Ahogy elnézem evés közben, csendes düh kerít hatalmába. Milyen szemétség, hogy a világ tele van ilyen elképesztően undorító szélhámosokkal, mint ez, aki ilyen elképesztően undorító dolgot művelt a bátyámmal! Elveszem a csokis mazsolát a bátyám elől, és megölelem, a hasamhoz szorítom a fejét, a bátyám pedig némán sír, a fejét a hasamon nyugtatva.