MIKLYA LUZSÁNYI MÓNIKA

VÉRVONAL

ÉTIENNE KÖNYVE

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Borítóterv: Müller Péter

A regényben szereplő versek Miklya Zsolt alkotásai.

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Miklya Luzsányi Mónika, 2022

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-265-4 (epub)

ISBN 978-963-603-266-1 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Pacskovszky Zsolt

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

1.
A KAPUN KÍVÜL

Azon az estén, amikor Étienne-t elvitték a SaS-ok, a kutyája, Bernie ugyanolyan kitörő örömmel fogadta hazaérkeztekor, mint kölyökkorától fogva mindig. Behemót testével körbejárta, megnyalta a kezét, és várta, hogy gazdája megsimogassa a fejét. Mivel a fiú nem reagált, hozta a labdáját, és lerakta a lába elé.

– Hagyj most, Bernie – mondta fáradtan Étienne –, nincs kedvem játszani.

A kutya bánatosan leült a küszöbre, de azért reménykedve nézett rá. Étienne megpaskolta a fejét, ennyi legalább kijár neki, a szokásos üdvözlő mozdulat, hiszen a kutya hozzá van kalibrálva, úgy tekint rá, mint valami istenre. A fiú hozzáérintette a csuklóját az érzékelőhöz. Most már kezdte megszokni, hogy az Első Vérvonalat jelölő nagy, arany 1/1 helyett egy sárga kör jelenik meg a kijelzőkön, újra meg újra szembesítve őt bizonytalan státuszával. Korábban fel sem tűnt neki, hogy a Kontinensen minden a csuklóba ültetett identitásponttal működik, erre csak akkor döbbent rá, amikor a sárga kör először villant fel előtte a LED-panelen, és egyik pillanatról a másikra elérhetetlenné váltak számára a hétköznapi élet legegyszerűbb dolgai is. Az egyetemre be se teheti a lábát, de még egy plázába vagy egy moziba se. Ezen a napon is, hiába keresgéltek, az egész belvárosban nem találtak olyan kávézót, ahova a barátnőjével, Rouge-zsal együtt ő is beülhetett volna. Végül a lány vett két dobozos kávét az automatában, mert Étienne a bankszámlájához sem tudott hozzáférni. Azt tervezték, hogy majd megisszák valamelyik parkban. De a park bejáratánál tovább nem jutottak, mert a bizonytalan státuszúakat a közparkokból, pihenőligetekből is kitiltotta a Rendszer. Így aztán Rouge kocsijában itták meg a kávét. Amióta meghekkelték az identitását, a Saint-Martin-i ház maradt számára az egyetlen hely, ahonnan nem tiltották ki, ahova nyugodtan bemehetett. Ahol még mindig embernek érezhette magát.

Most azonban nem nyílt ki az ajtó. Vijjogva csapott fel a vészjelző, a bejáratot lila reflektorok világították meg. A biztonsági rendszer azonnal aktiválta a hálót. Étienne tudta: amíg nem iktatják ki a biztonsági rendszert, a háló foglya marad, és legfeljebb két méterre tud eltávolodni a bejárattól.

– Mi a fasz? – nézett értetlenül a lila reflektorokba, aztán rávert az ajtóra. – Apa, apa, kapcsold ki a riasztót! Újra kell kalibrálni ezt a szart!

De a ház néma maradt.

„Már csak ez hiányzott! – rogyott le a fiú a küszöbre. – Nincsenek itthon.”

A bíbor paszományosoktól jött, aznap volt az utolsó vizsgálata, fájt minden tagja. Fáradt volt, és kimerült. Tömegközlekedési eszközt nem használhatott, de még a saját kocsiját sem, így gyalog ment el a Malomig – a kormányzóság tudtával és engedélyével oda vették be magukat az Őrzők. Kifelé alig egy óra alatt megtette az utat, de visszafelé, éjszaka három órába is beletelt, mire hazaért. Annyira elcsigázott volt, hogy alig tudta magát hazavonszolni. Nem kívánt mást, csak egy fürdőt és az ágyát. Le akarta mosni magáról a mocskot, ágyba bújni minél hamarabb, hogy megfeledkezhessen a nap folyamán történtekről. Arra akart ébredni reggel, hogy minden rendbe jött, elkapták azt a szar alakot, aki ellopta az azonosítóját, aki miatt már hat hete szenved. Akkor majd minden jó lesz újra, olyan, mint régen, amikor az Első Rend Első Vérvonalához tartozott. Szinte látta maga előtt, ahogy visszamegy majd a Malomba, és Pierre pofájába röhög:

– Basszátok meg a rohadt vizsgálatotokat! Szart se ér. Visszakaptam az identitásomat.

A riasztó vijjogása az agyába vágott, elhagyta minden ereje. Szinte eszméletlenül zuhant a küszöbre, a kutya mellé.

– Apa… Viv… Nem tehetitek ezt velem… Engedjetek be…

A kutya a kezét nyalogatta, majd mivel a fiú nem reagált, mellé bújt. Meleg volt a szőre, és puha. Étienne átölelte Bernie nyakát, arcát beletemette a bundájába. A kutyájához simult, és végre szabadjára engedhette a könnyeit is. Talán el is aludhatott.

A SaS-ok szirénáira riadt, ahogy megálltak a ház előtt, és berúgták a kaput.

Kábán nézett az aranysisakosokra. Csendőröket várt, azok szoktak a riasztásokhoz kijönni, ha nincsenek otthon a tulajdonosok. A csendőrökkel sem lett volna könnyű dolga, bizonytalan a státusza, és bár a lakcíme még mindig ugyanaz, ha bejelez a háló, nem sokat ér az aktív lakcímkód. Az apjának kell igazolnia, hogy nem illetéktelen betolakodó. A kontaktpanelje sem működik, nem tudja felhívni, Viv sincs itthon, hogy igazolja, nem betörő, valóban itt lakik immár huszonkét éve a Delacœur-villában. A csendőrök esetében sem tudta volna kivédeni, hogy bevigyék az őrsre, amíg el nem érik a szüleit, de attól, hogy egy éjszakát megint a SaS-os házban kell töltenie, összerándult a gyomra. A fiút elöntötte a gyűlölet, a félelem és a fájdalom, amikor meglátta, ahogy a kerti ösvényen megvillannak a szárnyas sisakdíszek. Sohasem gondolta volna, hogy egyszer idáig jut. Gyerekkorában olyan akart lenni, mint ők, a rendvédelem hivatásos katonái, ezért is jelentkezett a katonaiskolába. A Saint-Sang-ban világossá vált számára a fajvédelem fontossága, és eszébe sem jutott, hogy egyszer ő lesz a Rend ellensége, őt viszik be az őrsre, és sorozzák meg a gumibotokkal. Álmában sem gondolta volna, hogy ennyire törékeny a Rendszer, azt pedig még kevésbé, hogy éppen őt hekkelik meg, az ő státuszát lopja el egy rohadt kívülálló, hogy az első rendbeli identitásával jusson be a Kontinensre, arra kényszerítve őt, hogy „bizonytalanként” próbáljon életben maradni, az idegenrendészet sasszárnyaitól rettegve.

Amikor először vitték be a SaS-os házba, nem volt gond, csak a falhoz állították néhány órára, nem használták a gumibotokat, mert megjött az apja időben. A katonaiskolában megedződött, néhány óra vigyázzállás meg se kottyant neki. Akkor viszont, amikor másodszor kapták el, már előkerültek a gumibotok is, mert hiába értesítették az apját, sokáig nem jött érte. Azon az éjszakán ki akarták verni belőle az igazságot, hogy ő valójában kívülálló, vagy egy harmadrendbeli, aki ellopta egy első rendbeli identitását.

– Basszátok meg! – üvöltötte Étienne. – Engem hekkeltek meg! Értitek? Engem!

De nem hallgattak rá, egészen addig verték, amíg végre meg nem érkezett az apja.

Tudta, most is ez lesz, hamarosan újra az őrsön találja magát, a fal mellett. Szíve szerint elfutott volna, ám a biztonsági rendszert még nem oldották fel, nem tudott elmozdulni az ajtó elől. A kutya azonban megérezte gazdája feszültségét, és tette a dolgát. Az édes, nyugodt Bernie, aki fél szemére vak volt már, akinek kisgyerekként a hátán lovagolt az összes Delacœur gyerek és persze minden barátjuk, a jó öreg Bernie úgy vetette magát a fekete egyenruhásokra, mintha a pokol katonái törtek volna be Saint-Martin álmos kertvárosába. A SaS-oknak persze nem jelentett gondot egy kutya, még akkor sem, ha a bergenhallti pásztor majd száz kilót nyomott. Egy jól irányzott gumibotütéssel földre terítették. Étienne-nek nem volt információja arról, milyen erősségűre kalibrálták a SaS-ok a gumibotjukat, de ha olyanra, amilyet az egységekben ők is használtak, akkor nem kell sok, és Bernie végleg kimúlik.

– Ne, ne bántsák! Az én kutyám! – kiáltotta, mintha ez bármit is javítana Bernie helyzetén. A rangidős SaS elvigyorodott. Arrébb rúgta a kutyát, és a küszöbön kuporgó fiú fölé magasodott:

– A tiéd? Akkor nem botot érdemelne, hanem egy golyót a koponyájába.

Étienne tudta, nem érdemes vitatkozni, így is elég rossz a helyzete, menteni kell, ami menthető.

– Nézzék… – A hangja megremegett. Gyűlölte ezt a hangot. Idegen volt, ismeretlen. Eddig soha nem félt. Akkor sem, amikor az Őrzőkhöz felvételizett, az első bevetésén sem. Akkor sem remegett a hangja, amikor az egyetemen Monstrénál vizsgázott emberi jogokból, pedig az kemény vizsga volt, tudta mindenki, elég csak egy paragrafust eltéveszteni, és repül az ember kifelé. Paragrafus pedig volt vagy ezer, minden rend minden vérvonalára több száz. Akkor sem remegett a hangja, amikor először bevitték a SaS-ok. Csak a második igazoltatásnál hallotta meg ezt az ismeretlen, vékony, szinte könyörgő hangot, akkor, amikor Rouge-t is be akarták vinni. – Egyszerű félreértés történt – próbálta magyarázni. – Meghülyült a rendszer, vagy valami. Én itt lakom. Étienne Delacœur vagyok, Jérôme Delacœur és Agnès Delacœur fia, húgom Yvonne Delacœur, öcsém Benoît Delacœur, itt lakom ebben a házban. Ellenőrizzék csak, ez a villa Jérôme Delacœuré, Első Rend, Első Vérvonal. Elég felhívniuk az apámat, megmondja, ki vagyok…

– Már megtette – mondta vigyorogva az aranysisakos. – Egy rohadt kívülálló vagy, nem más.

A fiú értetlenül rázta a fejét. A szó váratlanul érte. Rosszabb volt, mint a bizonytalan státusz. A kívülállóknak bevonták az aktív IP-jét, és rövid úton kirakták őket a Kordonon túlra.

– Kívülálló? Én? Az apám nem mondhatott ilyet!

– Pedig már bent is van a SaS-os házban, és intézi a kitoloncolásodat. És persze megkért minket, hogy takarítsunk el a küszöbéről.

A SaS mondatai jobban fájtak Étienne-nek, mint az ütések odakint a Malomban. Összegörnyedt a fájdalomtól, és artikulálatlan hangon üvöltött:

– Nem, az nem lehet! Nem lehet, hogy az apám…

Az ütés hátulról érte. A SaS-ok terepjárójának hangját alig hallotta, csak Bernie vonítása visszhangzott a fülében még sokáig. Mert a kutya, amikor meglátta, hogy elvonszolják a gazdáját, összeszedte utolsó erejét, és addig rohant a terepjáró után, amíg össze nem esett.

Az őrsön már ott ült az apja. Nem nézett rá, csak bólintott, és az identitáspontját hozzáérintette a digitális nyilatkozathoz.

A fiúból kitört a kétségbeesés:

– Apa! Miért?! Miért?! Hiszen a fiad vagyok!

A férfi szeme keményen villant a SaS-ok felé, ahogy odavágta a mondatot:

– Soha nem voltál az. – És hátat fordított a fiúnak.

– De a fiad vagyok! Apa! A te fiad! Érted?! A tiéd! Étienne!

A férfi meg sem fordult, a fiú azonban még a helikopterben is csak üvöltözött tovább. A SaS-ok egy erős gumibotütéssel hallgattatták el. A Kapun kívül tért magához. Egy vénember talált rá, és ő még akkor is csak a nevét hajtogatta.

– Étienne Delacœur vagyok, Jérôme Delacœur és Agnès Delacœur elsőszülött fia… Vagyok Étienne Delacœur…

– Ne ragaszkodj magadhoz! – simogatta végig a férfi egy vizes kendővel a fiú lázas homlokát. – Engedd el a neveket! Megcsalnak mind.

A fiú felnézett rá, és mindössze annyit mondott:

– Csak Bernie nem… Egyedül ő maradt hűséges hozzám.

Étienne napokig lázasan vergődött Horác barlangjában, de még lázálmában is kattogott az agya, próbálta megérteni a helyzetét. Gyerekkorában hallotta, a szülők néha azzal ijesztgetik rakoncátlan gyerekeiket, hogy hívják a SaS-okat, és kiteszik őket a Kapun, a Kordonon túlra. Az iskolában a gyerekek között is terjengtek rémisztő történetek, hogy ha nem viselkednek jól, akkor a szüleik kitagadhatják és elvitethetik őket a SaS-okkal. Időnként valóban eltűnt egy-egy gyerek az iskolából, és ilyenkor félve súgtak össze:

– Elvitték a SaS-ok. Kitették a Kapun.

De valójában nem vették komolyan a dolgot, az egész nem volt több jóleső borzongásnál.

Az anyja halála után azonban többször felriadt éjszaka a félelemtől, hogy jönnek a SaS-ok, és kiteszik a Kordonon túlra. Étienne egyébként is félt az apjától. A férfi mindig mogorva volt vele, rideg. Sohasem bírta a gyengeséget, annak bármiféle jelére arrogánsan reagált. A felesége betegségét is nehezen viselte, alig-alig látogatta meg a kórházban, az utolsó napokban meg egyáltalán nem ment be. Csak a kisfiú ült ott a széken, és szorította az anyja kezét a végső pillanatig. Az asszony halála után az apja, ha lehet, kerülte Étienne-t.

– Rá se tudok nézni – csípte el egyszer az apja és a nagyanyja beszélgetését. – Irritál minden mozdulata.

A nagyanyja sem kedvelte őt soha, Étienne nem csodálkozott hát a válaszán.

– Ez a gyerek Agnès mániája volt – felelte az öregasszony. – Nem is tudom, miért engedtél neki – mondta vádlón. – Előre tudni lehetett, hogy hiába minden… A legegyszerűbb lenne kitenni a Kapun.

Étienne-t szíven ütötte nagyanyja mondata, több szó azonban nem esett a dologról, az apja sohasem fenyegette azzal, hogy kirakja a Kapun. Éjszakánként, gyerekkori rémálmaiban így is előjött ez a félelem. De elhessegette magától a gondolatot. Valójában a Saint-Sang-ban szembesült azzal, hogy ehhez joguk van a szülőknek, bár persze csak a felsőbb rendek tagjai tették meg néha. Az alsóbbrendűek ragaszkodtak a kölykeikhez, mert ők még a hagyományos terhességet és szülést választották. Bioetika órán úgy tanították, valami ősi babona az oka, hogy nem élnek a programozott megtermékenyítés, a DNS-manipuláció és az inkubátoros kihordás lehetőségével. Nyilvánvaló, hogy ezért is korcsosulnak el egyre inkább az alsóbbrendű fajok. Amellett, hogy a programozott szülés jóval kényelmesebb és biztonságosabb volt, a DNS-manipulációval a gyerek alapvető külső tulajdonságait is megrendelhették a szülők. Legbiztosabban a szem-, haj- és bőrszínét tudták befolyásolni, az arckarakterét, a testfelépítését akár egy fénykép alapján is képesek voltak rekonstruálni a manipulátorok, de a belső tulajdonságokba még nem tudtak biztonságosan belenyúlni, mivel a személyiség kialakulásában nemcsak az öröklött tényezők, hanem a külső ráhatások, a tanult minták is erősen meghatározóak. Arra pedig senki sem tudott garanciát vállalni, hogy a legyártott gyerekeket a személyiségfejlődésüknek leginkább megfelelő hatások érik, így a felesleges vitás helyzetek elkerülése végett a Genetikai Intézet, az IGDV csak a külső jegyek legyártását vállalta. Ezért előfordulhatott, hogy a gyerek szép volt ugyan, de undok vagy buta, így nem kínlódtak vele a szülők, leselejtezték, és rendeltek egy másikat.

Étienne számára sokáig egyértelmű volt, hogy ő is egy ilyen selejtes példány, mivel az apja elismerését sokáig nem tudta kivívni. Sokkal inkább az anyjára hasonlított: akkor még kicsi volt, törékeny, két hatalmas zöld szemmel, szőkén göndörödő fürtökkel. Kifejezetten angyalarca volt, és szépen metszett vonásai, keskeny orra is az anyját idézte. Az apja vaskos brutalitásából nem sok szorult belé. A kisfiú számára azonban ő volt az isten, és bármit megtett volna, hogy apja akár csak egyszer is megdicsérje. Sokat dolgozott azért, hogy leküzdje az anyjától örökölt fizikai gyengeségét és túlérzékenységét. De úgy tűnik, van, amit nem lehet akarattal leküzdeni. Mert valószínűleg az apja és a nagyanyja is tudták azt, amivel ő csak azon az utolsó napon szembesült. Hogy hiába ő a legidősebb fiú, nem fogja továbbadni a Delacœur nevet.

Visszatekintve maga sem tudta, mi lett volna jobb: ha már gyerekkorában elmondják neki, vagy ha marad a brutális szembesülés ott a Malomban. Képtelen volt tisztázni magában a dolgot, mert nem akart arra az estére visszagondolni, nem akarta látni Pierre vigyorát, ahogy nyújtja felé a kémcsövet, és a többieket, ahogy fenyegetően körbeveszik. Csak Rouge arca volt megnyugtató és kedves. Finoman gombolta ki a nadrágját, vette kezébe a fiú farkát:

– Minden rendben lesz – súgta a fülébe –, meglátod, minden rendben lesz.

De nem lett rendben semmi, a lázálom egyre őrültebbé vált, amikor kiderült az igazság. Horác barlangjában is újra érezte a vér ízét a szájában, a fájdalmat, ahogy térdre esett. Rouge arca eltorzult a dühtől, eltorzult a hangja is, szinte vijjogott, úgy üvöltött:

– Basszátok jól szájba a gecit!

Még napok múlva, a Kordonon túl, a Vadonban is fájt minden tagja, mozdulni is alig bírt, ami, mondjuk, nem csoda, mert a Malomban is jól megrakták a bíbor paszományosok, aztán a SaS-ok sem kímélték, eszméletlenül lökték ki a Kapun túlra. Akkor még nem is sejtette, milyen szerencséje volt, hogy a vénember azonnal megtalálta, és a barlangba cipelte. Mert a Kapun kívül az első napok a legnehezebbek.

A Kordonon túlra jobbára kisgyerekeket raktak ki a SaS-ok. Néha csecsemőket is, ha a szüleik gyorsan megunták őket. Többnyire azonban két-három éveseket, olyanokat, akik már ki tudták mondani, hogy „én”, hogy „Akarom!”, vagy hogy „Nem!” Ha Horác nem találta meg őket, akkor gyorsan végük lett, mert vagy nekiszaladtak a Kordonnak, és szénné égtek, vagy felfalta őket valami vadállat még az első éjszaka. A nagyobb gyerekek közül is sokan elvesztek már ekkor, ahogy a Vadonban bolyongtak. Belezuhantak egy szakadékba, vagy végzett velük egy farkas, vaddisznó.

Horác általában a kitett gyerekek hangját hallotta meg először, ahogy az anyjukat szólongatták.

– Sírnak, mint az őzgidák – mondta az öregember. – De az őzsuták válaszolnak a gidák hangjára.

A Kapun kitett gyerekek hangjára egyedül az erdő felelt. Ami csak a mesékben barátságos, befogadó. Vagy még ott sem. Főleg nem éjjel. Amelyik gyerek túlélte az első éjszakát, az jó eséllyel életben maradt még egy darabig. A tél beálltáig biztos, hiszen ha mással nem, bogyós gyümölccsel ellátta őket az erdő. Ha szerencséjük volt, maga Horác talált rájuk, vagy az embercsempészek valamelyike, akikben azért maradt annyi becsület, hogy nem hagyták meghalni a gyerekeket a Vadonban, hiszen sokan közülük szintén innen indultak el. Horác és Claire barlangjában is ott tanyázott mindig öt-hat gyerek, de előfordult, hogy húsz is. Mikor mennyi, mert az idősebbek általában elhagyták a barlangot, elhagyták a Vadont is.

Horác a gyerekekkel jól elboldogult, bár a tél rendszerint megviselte őket. Meleg szobához szoktak, tavaszra elhullott belőlük egy-kettő. A kisebbekkel ennyi baj volt csupán. Az edzettebbje gyorsan felnőtt Horác és Claire keze alatt. Azokkal már nehezebben boldogultak, akik idősebb korukban kerültek a Kordonon kívülre. Elsősorban kamaszok, akikről lemondtak a szüleik, mert túl problémásnak tűntek. A Kontinensről ifjakat és fiatal felnőtteket raktak ki legritkábban a Kapun, Horácnak azonban velük volt a legtöbb gondja. Szinte kivétel nélkül mind ugyanazon az úton indultak el. Az őrületig fokozott tagadás útján.

Egy lányra élesen emlékezett, alig lehetett húsz, csak ült a Kapuval szemben hetekig, nem mozdult.

– A Rendszer nem téved – mondogatta –, hamarosan rehabilitálnak. Kiderül, hogy ki vagyok, és hazavisznek. A Rendszer nem téved…

Claire hordott neki élelmet, vizet. De a lány egy idő után már enni sem volt hajlandó. Csak azt hajtogatta mániákusan:

– A Rendszer nem téved, a Rendszer nem téved, hamarosan rehabilitálnak…

Végül kiszáradt, mert már nem is ivott. Ott halt meg, a Kapuval szemben. Horác temette el, mint mindenki mást is, aki beleőrült a helyzetébe. Mert a tagadás első fázisában még megcsillan valami remény. Ritka az, aki azonnal tudja, hogy innen már nincs visszaút. Törvényesen legalábbis nincs. Az értetlenséget a düh, a gyilkos indulat váltja fel, ami természetes velejárója az identitásvesztésnek. Akik fiatal felnőttként kerültek a Kordonon kívülre, sokszor megrekedtek saját dühükben, és őrjöngve járták az erdőt. Némelyek Horáchoz is eljutottak, de ha nem tudtak túllépni a fájdalmukon, akkor gyorsan utolérte őket is a vég. Horác hozta fel a testüket valamelyik szakadékból, ahová levetették magukat, vagy szedte le őket egy fa tetejéről, amelynek az ágaira felkötötték magukat.

A dühöt vissza lehet fordítani, de Horác tudta, hogy ebben ő nem segíthet. Még a gyerekeinek sem, akiket pedig éveken keresztül sajátjaként nevelt. A visszafelé vezető utat mindenkinek magának kell bejárnia ahhoz, hogy egyszer majd újra előrefelé haladhasson. Amikor Horác gyerekei kamaszok lettek, szinte kivétel nélkül mindannyian elindultak valamelyik csempészúton a Mezsgyére. Oda eljutni még mindig könnyebb volt, mint vissza a Kontinensre. Értelme sem lett volna visszamenniük, hiszen aki a Kapun kívülre került, annak megszűnt az identitása. Kirekesztettek lettek, a Negyedik Rend legalja, a délieknél is alsóbbrendű faj. Ha valahogy át is verekedték volna magukat a szögesdróton, aktív IP-státusz nélkül már az első ellenőrző pontnál lebuknak. Új identitáshoz pedig csak a Mezsgyén juthatott egy kívülálló.

Horác és Claire tehát tudta, hogy a gyerekek egy bizonyos ideig maradnak velük. Természetesnek vették, hogy egy jobb élet reményében egyszer elhagyják őket. A Vadonban ez volt az élet rendje. Néhányan persze alkalomadtán visszajöttek. Főleg azok, akik valamelyik embercsempész bandához csapódtak. Visszafelé meglátogatták az öreg remetét, aki apaként gondoskodott róluk, és próbálták rávenni, hogy hagyja ott a Vadont.

– Ha eljönnél velünk, degeszre keresnéd magad! – csábították nemegyszer. – Senki sincs, aki úgy ismerné a Vadont, mint te. Te lehetnél a legjobb kalauz! Kapkodnának utánad az embercsempészek, meglásd! Arannyal tömnék ki az irhádat a déliek. Minek is maradnátok itt öregségetekre, ahol nincs semmi, csak vadállatok és kirekesztett gyerekek?

– Ti is azok voltatok – válaszolta ilyenkor csendesen Horác, és ezzel a témát lezártnak tekintette. – Ki gondoskodna róluk, ha én elmennék?

2.
AZ ŐRZŐK

A Vadonban Étienne sokszor elgondolkodott azon, mi történt volna, ha az anyja életben marad. Sokáig fogalma sem volt arról, hogy miért tagadta ki az apja. Mit követett el? Mivel haragította magára? Gyerekkorában határozottan érezte, hogy az apja szégyelli, ezért megpróbált a kedvében járni. Teljesíteni akarta a teljesíthetetlent – hogy aztán az apja egyszer büszkén nézzen rá.

Abba, hogy az Őrzők tagja lett, erősen belejátszott az apjának való megfelelési kényszer. Meg persze az is, hogy Viv odáig volt az egyenruhákért.

Míg Étienne anyja, Agnès élt, soha nem jártak ki az Ősök Napján a Hadi Parádéra. Viv megjelenése után azonban minden évben ugyanazon a helyen ültek a stadionban. Amikor feltűntek a bíbor paszományosok, az apja is felkapta a fejét. Étienne hat-nyolc éves lehetett, és ami ritkán fordult elő: az apja az ölébe vette őt, és lelkesen magyarázta a rangjelzéseket, hiszen fiatalkorában ő is tagja volt az Őrzőknek.

– És neked milyen paszományod volt?

– Kétsoros bíbor paszomány – válaszolt az apja múltba révedő tekintettel, de aztán hirtelen felélénkült, mert a kijelzőn egy idősebb, robusztus alak jelent meg. – Jeanmartin! Hogy felvitte az isten a dolgát! Odanézz, arany paszományban feszít!

Étienne-re is gyorsan átragadt az apja izgatottsága:

– Ismered? Ismered azt az ezredest?

– Hát hogyne ismerném! Ő volt a kiképző kapitányom! Ő avatott be, ő tűzte fel az első tölgyfalevelet a váll-lapomra.

– Apa, apa! Te miért nem lettél ezredes? Te miért nem vonulsz ott lent a stadionban a többiekkel?

Jérôme arca elkeskenyedett.

– Anyád miatt. Agnès nem szerette a katonáskodást.

– De Viv szereti – intett szemével a fiú a mostohaanyja felé.

A férfi arca felderült.

– Igen… Viv szereti az ilyesmit. Ő egészen más, mint anyád volt.

A Hadi Parádé után az apja megmutatta a régi egyenruháját. Étienne sosem felejti el azt a féltőn szerető mozdulatot, ahogy Jérôme kivette a bíbor paszományokkal ékesített zekét a vákuumcsomagolásból.

– Te is kiképző kapitány voltál, apa? – mutatott a válllapon csillogó tölgyfalevelekre.

– Igen – válaszolta a férfi, és észrevétlenül kihúzta magát –, az én klánom három éven keresztül élen járt ebben, mi teljesítettünk a legjobban a portyákon. Legalább száz újoncból neveltem katonát, ami nagy szó, mert kevesen bírják végigcsinálni a kiképzést. Vannak, akikkel mostanában újra összejárunk, amióta anyád… – Hirtelen zavarba jött, és kijavította magát: – Amióta Viv van.

Étienne arca felderült, mert eszébe jutott Mathieu bácsi, akivel az apja sokat szokott beszélgetni a régi szép időkről. Szerette hallgatni a történeteiket a bevetésekről. Ilyenkor hangosan, hátravetett fejjel nevettek. Étienne nem igazán értette, hogy min, olyan volt, mintha a két férfi valami titkos nyelven beszélne, és ő bármit megadott volna azért, hogy beszélje az apja nyelvét.

– Mathieu volt a klánom legmegbízhatóbb tagja. A helyettesem lett, és ő vette át a klán vezetését, miután feleségül vettem anyádat – magyarázta egyszer az apja. Étienne ezen magában jót kuncogott, mint mindig, ha Mathieu bácsit el kellett képzelnie a bíbor paszományos egyenruhában vagy a fekete motorok hátán. Mathieu bácsi kopasz volt, és kövér, apjánál jó másfél fejjel alacsonyabb. Ő sokáig nem is ismerte, az apja csak Agnès halála után vette fel újra a kapcsolatot régi bajtársaival.

Ha Étienne nagyon szépen kérte, az apja időnként az Őrzők legendáiból is elmesélt egyet-egyet. Leginkább Thoma Taureau, az első Őrző történeteit szerette hallgatni.

Thoma egyszerű halászlegény volt, lent élt a Kontinens déli határainál. Pontosabban, akkor még nem nevezték Kontinensnek a területet, mert sokáig szabadok voltak a határok. De egyik napról a másikra százezerszámra kezdtek özönleni a menekültek a Déli-szigetekről, mivel odalent valami törzsi háborúskodás dúlt. A törzsi háborút a Kontinens lakói is megérezték, mert a zavargások miatt nem tudtak elegendő napenergia-cellát szállítani az oázisokból a Kontinensre. Enélkül pedig megáll az élet: nem működnek a gyárak, az üvegházakban nem ontják melegüket a napenergia-cellák, nem érnek be a zöldségek és gyümölcsök. Nem jár a tömegközlekedés, nincs világítás, fűtés a lakásokban. A Kontinensen egyre nőtt az elégedetlenség, és a Rendszer attól tartott, hogy az elkeseredett, éhes emberek hamarosan fegyvert ragadnak. A menekültek pedig csak jöttek és jöttek, ezer- és százezerszámra. A Kontinens csapatai keményen lecsaptak a déli törzsekre, és bár az oázisokat nem tudták visszafoglalni, a cellapaktumot csak kikényszerítették a zahístáktól, így a Kontinensen a helyzet kezdett stabilizálódni, ám délen még mindig káosz uralkodott. A kontinensbelieknek fogalmuk sem volt, mi történik odalent, nem érdekelte őket, hogy a paktum megerősítette a vallási fanatikus zahístákat, és visszaállították a vallási törvényeket. Annyit láttak csupán, hogy a menekültáradat nem áll meg. A Kontinens déli partjain virágzott az embercsempészet, a halálhajók száz- és ezerszámra hozták a délieket, akiket egyre többször neveztek betolakodóknak. A Rendszer tisztában volt vele, hogy ekkora népességet képtelen eltartani, ezért kemény lépésekre szánta el magát. Akkor építették fel a Kordon első, déli szakaszát, de az semmit sem ért. A déliek messze keleten, a Kordonon túl kötöttek ki hajóikkal, és ha kellett, több ezer kilométert is gyalogoltak a keleti partvidéken, hogy kikerüljék a szögesdrótokat, és bejussanak a Kontinensre. A Rendszer akkor úgy döntött, hogy elaknásítják a Kontinens déli partjait, a Kordon megépítése után úgyis szinte lehetetlenné vált a halászat. A halászok elhagyták apró falvaikat, és a fővárosba, Villelumière-be költöztek, házaikat pedig elfoglalták a menekültek. Mert aki az életét menti, azt nem állítják meg az aknák, az nem ijed meg a szögesdróttól, a járőröző parti őröktől sem. Aki élni akar, a halálos veszedelmet is képes vállalni érte.

Délen egyre dúlt a belháború, a zahísták ölték a zalahistákat, és viszont, ellenségek lettek a régi barátok is, az apák a fiaik ellen fordultak, testvér a testvér ellen. A Kontinens egyszerű, jó polgárainak fogalma sem volt, hogy valójában mi a különbség a két párt között. Valami érthetetlen vallási feszültség; elvakult fanatikusok, civilizálatlan népség, amelyik ellepi a Kontinenst, amelyik elveszi a munkájukat, a házukat, a megélhetésüket. Sokan attól tartottak, hogy alig száz év, és kihal a fehér bőrű kontinentális faj, és mindenütt fekete fürtös gyerekek szaladgálnak majd, a déliek torokhangjain hörögnek a médiacsatornák, babonás vallási fanatizmusuk pedig sötétségbe, vérbe és mocsokba borítja a Kontinens kifinomult kultúráját. Hogy nem így történt, az Thoma Taureau-nak köszönhető, az egyszerű halászlegénynek, aki nem akarta elhagyni tengerparti kunyhóját. Aki a halászhálót gépfegyverre és gránátvetőre cserélte, és irtotta a betolakodókat, ahol csak tudta. Thoma kezdetben egyedül harcolt, de az elkeseredett halászok százával csatlakoztak hozzá. Megalapították az Őrzők klánjait, amelyek kilométerről kilométerre felosztották maguk között a partvidéket. Thoma szabadcsapata néhány év alatt megtisztította a déli határvidéket. Addigra a Rendszer is észbe kapott: kiterjesztették a Kordont, körbezárták vele az egész Kontinenst. Az Őrzők klánjai lassan urbanizálódtak, és magukra öltötték a bíbor paszományos egyenruhát. Időnként még kijártak a Kordon környékére portyázni, miután azonban a Kontinens védelme úgy megerősödött, hogy alig-alig akadt már betolakodó, lassan felhagytak a határ menti portyákkal, és inkább a peremkerületekben raktak rendet. Az Őrzők radikális magja fajvédő politikai pártot alapított, ez lett a L’Arc, amely Asward ezüst nyílvesszőit választotta szimbólumául.

A Kordon lezárása után a Kontinensre szinte lehetetlen volt bejutni. A déliek a Mezsgyén rekedtek. Azt beszélték, százezrek laknak táborokban, hátha megnyitják a Kapukat valamikor. De a Kordon zárva maradt. Az Őrzők azonban így sem oszlottak fel. Új célt találtak maguknak a Tiszta Vér Védelmének tanában.

– Apa, egyszer én is kapitány leszek… – mosolygott az apjára Étienne az egyik esti mesélés után. – Mint amilyen Thoma volt, meg te.

Az apja elfintorodott.

– Nem hiszem, hogy kellenél az Őrzőknek.

Étienne csodálkozva nézett rá.

– De miért? Te is kellettél…

– Én persze hogy kellettem, mert én… – A férfi hangja itt elakadt, és zavar ült ki az arcára. Étienne nem értette, mi lehet a baj vele, mindenesetre ott tombolt benne az akarat, hogy igenis megmutatja, lesz olyan férfi, mint az apja. És volt, amikor úgy gondolta, hogy ez valóban sikerült.

Amikor tízévesen jelentkezett a Saint-Sang-ba, az apja csak nevetett:

– A kapuig sem jutsz el. Nem neked való a katonaiskola – nézett végig a vékony csontú, magas gyereken.

De ráhagyta, csak menjen, úgyis visszaküldik már első nap. Az újoncokat zárt katonai járművekkel szállították a katonaiskolába. A teherautójuk oldalfalai mellé, egymással szemben, két keskeny padot rögzítettek, azokon szorongtak, egyik és másik oldalon is több mint húszan. Indulás előtt néhány kadét végigjárta a járműveket, és egy vödröt dobott be röhögve az újoncok közé:

– Ebbe okádjatok!

Étienne nem értette a mondatot, de nem volt ideje sokat gondolkodni rajta. A teherautó ajtaját rájuk zárták, és megindultak a katonaiskola felé. A kaszniban csak halványan derengett a fény, levegő is alig volt, így a harmadik, negyedik kanyar után használatba került a vödör. Étienne apja elmondásából tudta, hogy a Saint-Sang alig kétórányira fekszik a fővárostól, őket azonban vagy fél napig furikázták. A teherkocsit beterítette a hányásszag, volt, aki már képtelen volt megtartani magát a keskeny padon, lent a padlón, a saját mocskában fetrengett. Étienne gyomra is forgott, de Vivinek köszönhetően nem volt mit kihánynia. Az asszony még előző nap délután felosont a szobájába.

– Jobb, ha nem jössz le vacsorázni – súgta neki.

– Miért? – kérdezte csodálkozva a fiú.

– Nem mondhatom el, apád megölne – pillantott idegesen az ajtó felé az asszony –, de hidd el, jobban jársz, ha üres hassal vágsz neki a Saint-Sang-beli első napnak.

Étienne akkor nem értette, mindenesetre megfogadta az asszony tanácsát. Már a kocsiban is hálásan gondolt rá, amikor látta, hogy a többiek kikészülnek, de akkor kezdte igazán értékelni nevelőanyja gondoskodását, amikor megérkeztek. A katonai jármű végre megállt, az ajtó felpattant, és egy kadét ugrott fel a platóra.

– Vigyázz! – harsogta.

Étienne meg még körülötte páran vigyázzba vágták magukat, de a csapat nagyobb része felállni is képtelen volt. A kadét odalépett hozzájuk, megvizsgálta a ruhájukat, és akiken nem talált hányásnyomot, azokat leszállította a kocsiról. A többiek ki se szállhattak, indították őket vissza a fővárosba. Étienne apjának igaza volt: akiket felvettek a Saint-Sang-ba, azoknak a negyede se tette be a lábát az épületbe. Étienne azonban kiállta az első próbát. Kicsit kótyagosan ugyan, de feszes vigyázzban várta a következő parancsot. Szemével a katonai iskolát kereste, vagy legalább valami kaput, amin bemehetnek. Nem látott semmit, csak a környező erdő fáinak rengetegét. Nem is láthatott mást, hiszen a katonaiskola olyan erős optikai védelemmel volt ellátva, hogy aki nem tudta, hol van a védfal, csak akkor vette észre, amikor nekiütközött. Ilyen meg nemigen akadt, hiszen ötven kilométeres körzetben meg sem lehetett közelíteni a katonaiskolát. Mikor végre átjutottak a védelmi pontokon, és Étienne meglátta a Saint-Sang-t, elállt a lélegzete. A fővárosban élt, de a katonaiskola legmodernebb technikával felszerelt épülete Villelumière belvárosának építészetét is felülmúlta. Hőre sötétedő poliüveg ablakok borították, amelyek napenergia-cellaként is működtek, és nem engedtek ki semmiféle fényt vagy hőt, így letapogathatatlanok voltak bármilyen katonai szkenner számára.

Amikor Étienne meglátta a fölé magasodó sötét épületet, majd beléptek, még erősebb émelygés fogta el, mint a teherkocsiban, ami idehozta. Az üvegablakok ugyanis nemcsak a fényt és a hőt blokkolták, hanem a kilátást is megakadályozták. Úgy érezte, az egész épület olyan, mint egy hatalmas cella, ahonnan évekig nem lesz menekülése, ahonnan egy pillanatra sem láthatja a napot. Az első év valóban kutya kemény volt, ám Étienne kiváló eredménnyel végezte el, ahogy minden utána következőt is. Vért izzadt ugyan, főleg a katonai gyakorlatoknál, de végigcsinálta az összes kiképzést, bevetést és hadgyakorlatot. Az elméleti tárgyakkal sohasem volt baja, így a kiváló minősítés minden évben ott virított a bizonyítványában. Az apja egyre büszkébben nézett rá, de Étienne nagy árat fizetett ezért. A Saint-Sang-t ugyan kitüntetéssel végezte el, Vérót azonban elvesztette.

Véróval gyerekkoruk óta jó barátok voltak, és elszakíthatatlanok, sokáig úgy hitték. Egészen addig, amíg Étienne-t meg nem hülyítették a Saint-Sang-ban. Legalábbis Véro így magyarázta a barátnőinek, miért szakított a legjobb barátjával.

– Az már nem Étienne, aki hazajön a Saint-Sang-ból, hanem egy SaSa-legény.

A szó kemény volt, és éles, legalábbis Véro szájából.

– Vedd már észre, mit csinálnak veled! – perelt nemegyszer Étienne-nel, amikor az büszkén feszített mellette az egyenruhájában. – Nem iskola az, hanem átnevelő tábor!

Étienne végzős volt, amikor véglegesen szakítottak. Előtte is sokat vitatkoztak, főleg társadalmi meg fajvédelmi kérdésekről, de a fiú egy kézlegyintéssel elintézte Véro kirohanásait:

– Csak azt fújod, amit a nővéredtől hallasz. A végén még te is elmész a peremkerületekbe önkénteskedni, mint ő.

– A nővéremet hagyd békén! Angélique azt csinál, amit akar – vágott vissza a lány, Étienne azonban csak nevetett:

– Kötve hiszem! Hányszor intették meg? Kétszer vagy háromszor? Ha tovább folytatja a hülyeségeit, előbb-utóbb börtönbe kerül, te is tudod. Nem azért kapott Prime minősítést az egyetemen, hogy visszaéljen a tudásával.

– Mit beszélsz?! – nézett rá Véro döbbenten. – Hiszen arra esküdött fel, hogy a betegeket gyógyítsa! És a Peremen is vannak betegek. Jóval több, mint itt nálunk!

– Ugyan már – legyintett a fiú idegesen. – A Rendszer nem azért képezte ki őt, hogy a peremnépeket gyógyítsa. Jók oda a felcserek, a negyed- meg az ötödrangú medikusok… Neki a saját vérvonalához kellene hűnek lennie.

Véro hangja elakadt, ami ritkán fordult elő vele. Végül halkan megjegyezte:

– Egyszer el kellene jönnöd velünk a Peremre. Hogy a saját szemeddel lásd, hogyan élnek ott az emberek…

A fiút éktelen düh fogta el még az elképzeléstől is.

– Hogy én?! A Peremre? Önkéntesnek? Soha! – vágta rá határozottan.

Mindenki tudta, hogy a Peremen megszámlálhatatlanul élnek a kirekesztettek, akiknek valamiért bevonták az identitását. Hogy kik voltak, és miként boldogultak aktív identitáspont nélkül, senki sem tudta, de mindenki sejtette. Jobbára kívülállók lehettek, vagy olyan bizonytalan státusszal rendelkezők, mint amilyenné Étienne is vált. Az önkéntesek és a Kaptár illegális sejtjei segítették őket, hogy egyáltalán életben tudjanak maradni a Kordonon belül. Hogy Angélique is egy ilyen illegális sejtnek dolgozott, az elég hamar világossá vált Étienne számára. De azt csak Horác barlangjában rakta össze magában, hogy Véro is a Kaptár tagja volt.

Üvölteni tudott volna a tehetetlen dühtől és fájdalomtól, amikor eszébe jutott első bevetése az Őrzőknél. Akkor nagyon büszke volt rá, hogy simán átment az első vizsgán, szíve szerint azonban most már az emlékét is kitörölte volna a múltjából. Mint ahogy az Őrzőket is, a bíbor paszományokkal meg a bőrgyakorlókkal együtt. De képtelen volt rá, a motoros portyák emlékei rendre előjöttek. Horác barlangjában nemegyszer felvillantak előtte a félelemtől kitágult szemek, a fájdalomtól és megaláztatástól összegörnyedt testek. Saját testén érezte az acélbetétes bakancsok rúgásait, a lesújtó gumibotokat, az áramütést, a suhintások nyomán a testén végigfutó áramütést. Újra látta magát a portyákon, és azon az utolsó estén is a Malomban, ahogy őt állják körbe a többiek, rajta verik le a hetes választást.

Amikor felvették az egyetemre, és visszakerült Saint-Martinbe, azonnal jelentkezett az Őrzőkhöz. Ahhoz azonban, hogy ő is Őrzővé váljon, végig kellett csinálnia a kiképzést, ez pedig a legtöbbjüknek nem sikerült.

A bíbor paszományosok a régi Malomba vették be magukat. Az elhagyott gyárépület, a romos raktárak kiváló lehetőséget biztosítottak a felkészítésre és a gyakorlatozásra is. A 3D-s akciószimulátorokkal általában hatfős csoportokban gyakorolták a bevetéseket. Étienne kifejezetten élvezte a kiképzéseket, hiszen már régóta szeretett volna bekerülni a bíbor paszományosok közé. Először a gumibot használatát tanulták meg. A gumibot kalibrálása nem volt egyszerű feladat.

– Nem az a célunk, hogy gyorsan és fájdalom nélkül végezzünk a szemetekkel – mondta Pierre az első kiképzésükön. – Hanem hogy rendre tanítsuk ezeket a patkányokat, és megtanulják, hol a helyük.

A kezdők csapata azonnal erős hujjogatásba kezdett, mert bár még fel sem vették őket, azt már tudták, hogy itt a közös hujjogatás fejezi ki az egyetértést és az örömöt. Étienne vigyorogva nézett a mellette álló lányra, aki szintén lelkesen hujjogatott. Pierre aktiválta a menüt, és egy 3D-s kép jelent meg, egy peremkerületi alakja. A kapitány tízesre kalibrálta a gumibotját, majd lesújtott vele a hologramra. A virtuális peremkerületi feljajdult, és abban a pillanatban holtan esett össze.

– Na, ez az, amit mi nem csinálunk a portyákon – mutatta a gumibotját. – A tízes azonnali halált jelent, az alanyt olyan erős áramütés éri, hogy abba még egy elefánt is beledöglene. Persze előfordulnak önvédelmi esetek – vigyorodott el Pierre –, amikor teljesen érthető a tízes, de én akkor is inkább egy hetest javasolnék. Azonnal lebénítja az ellenséget, és olyan súlyos agykárosodást okoz, hogy onnantól csak zombimódban fog vegetálni a szemét. Ha nem lennének ilyen sötétek ezek a csótányok, a portya után azonnal leadnák agyhalott rokonukat a Rendszernek, hogy likvidálják, de nem, ezek gondozzák még évekig, pedig maga alá fosik az ilyen, akit megcsapnak egy hetessel.

Étienne bólintott, önvédelemre a hetes, azonnali ölésre a tízes. Pierre ezután sorban bemutatta nekik a 3D-s hologramon a különböző fokozatok hatásait, egyestől hetesig, és hasznos tanácsokkal is ellátta őket.

– Ha nem akarjuk azonnal likvidálni őket, akkor érdemes a legérzékenyebb testtájékon megütni a patkányokat, mert ez kisebb energiabefektetést igényel. – És ágyéktájra célozva már le is sújtott a hologramra. A 3D-s férfi az ágyékához kapott, összegörnyedt, Pierre újra ütött, aztán megint, egészen addig, amíg a férfi a földre nem rogyott. – Ez egy hármas volt. Egyessel-kettessel a hátat, mellkast ütjük. Hármastól fölfele mehet a gyomortájék – magyarázta, és közben mutatta is a kalibrálásokat. – A lényeg, hogy minél hamarabb a földre kerüljön. Akkor már nem kell gumibot, elég a bakancs – vigyorodott el, és a levegőbe emelte fekete bakancsát, amelynek orra erős acéllal volt kibélelve. – Ilyenkor mehetünk gyomorra vagy fejre is, azt kell eldöntenünk, mennyire akarjuk megleckéztetni a csótányt.

– Vagy eltaposni – kiáltott közbe Rouge.

Pierre felkapta a fejét, és mosolyogva közelebb lépett a lányhoz.

– Igazad van, cicukám, okos kis macska vagy. De azt tudod-e, hogyan taposol el egy csótányt? Mire lépsz rá először?

– A fejére – villant kacéran Rouge szeme, és Pierre meg akarta paskolni a lány arcát. De nem volt rá lehetősége, mert az elrántotta a fejét. – És nem vagyok cicu. Rouge-nak hívnak – rázta meg vörös loboncát.

– Azt látom – válaszolta Pierre –, és jól válaszoltál. Mutasd, hogy csinálod! – adta ki az utasítást a lánynak, aki rugdalni kezdte a hologram fejét. Ömlött a peremkerületi orrából és szájából a vér, Pierre azonban nem volt elégedett. − Így csak a képét töröd össze, meg az orrát. Ha el akarod taposni, csináld rendesen! – tolta arrébb Rouge-t a hologramtól, majd a peremkerületi fölé állt, és fölülről lefelé, teljes testsúlyával taposott rá a férfi koponyájára. Reccsent a koponyacsont, a hologram feje körül sötétvörösen kezdett szivárogni a vér. − Koponyatörés – konstatálta Pierre –, ebből már biztos nem épül fel. De elég energiaigényes dolog. A legjobb betonon vagy kövön végezni, mindenesetre valami kemény alapon. Szóval jó kis szórakozás ez, később ki is lehet próbálni – adta át a távirányítót Rouge-nak. – Látványos, akciódús dolog. De mit teszek, ha nincs sok időm, és gyorsan végezni akarok a portyával?

– Hetes kalibráció, fejre sújtás – válaszolt Étienne, olyan gyorsan, hogy a többiek még levegőt sem tudtak venni.

Pierre helyeslően bólintott, és megjegyezte magának a magas szőke gyereket, aki ilyen gyorsan tanul.

– Belőled lesz még valami, kisfiam – veregette meg Étienne vállát elismerően a kapitány.

Étienne tényleg hamar kitűnt a bevetéseken, a peremkerületi portyákon általában ő teljesített a legjobban, már első alkalommal elnyerte az Első Tölgyfalevelet. Az apja talán még soha nem volt rá olyan büszke, mint akkor. Pezsgőt bontottak, koccintottak. Viv is elismerően nézett rá:

– Látod, Jérôme – fordult a férjéhez –, a vér nem válik vízzé.

Az apja motyogott valamit, aztán gyorsan töltött még a poharakba, és jól megveregette a fia hátát:

– Akárhogy is, de jól kikupáltak a SaSá-ban. A katonai iskola nélkül most sehol sem lennél.

Étienne lelkesen bólogatott, hiszen teljesen igazat adott az apjának. Ha nincs a Saint-Sang, még most is olyan nyámnyila szaros lenne, mint akik a kiképzés során kihullottak. De a SaSá-ban megtanulta, hogy állni kell a sarat, és ez igencsak jól jött az Őrzők között is. Valójában már az első pillanattól megszerette a portyákat. A fekete gyakorlójuk hátán sötéten bíborlott az Ősi Tölgy, amely összetartja az eget és a földet, amely egyszerre jelképezi az ősök több ezer éves vérvonalát és a határtalanul kiterebélyesedő jövőt, aminek ők maguk a munkásai.

Először csak egy rövid bevetésre mentek ki a Peremre, kezdésnek elég volt ennyi, nem is vittek magukkal mást, csak gumibotot. Akkor még eszébe sem jutott, hogy valaha rivalizálhat Pierre-rel, arról meg álmodni sem mert, hogy egyszer az ő karján virít majd a kapitányi rangot jelentő három arany tölgyfalevél. Egyszerű, rangjelzés nélküli újonc volt, akit bárki csicskáztathat. Ehhez azonban már hozzászokott, a katonaiskolában az első éveket csak Gabriel miatt bírta ki. Most azonban sokkal jobban érdekelte Rouge. Nem akarta magának bevallani, de valójában benne is Vérót szerette. A megfékezhetetlen loboncát, vulkanikus természetét, a szókimondását, a bátor kiállását. Rouge-tól persze messze álltak azok a liberális eszmék, amelyek miatt olyan sokat vitázott Véróval. És ez, ha lehet, még vonzóbbá tette a lányt, hiszen ugyanazt vallotta, amit ő, ugyanabban hitt, ugyanazért lelkesedett.

Egy akciócsoporthoz tartoztak, együtt csinálták végig a gyakorlatokat, a bevetéseket, és bár Étienne tudta, hogy Pierre-rel szemben esélye sincs, mégis imponálni szeretett volna a lánynak. Ki akart tűnni a többi újonc közül, azt akarta, hogy Rouge felfigyeljen rá, és boldog volt, ha egy jól irányzott rúgását mosollyal nyugtázta.

Azon a bevetésen nem akartak semmi nagy dolgot, csak szórakozni egy kicsit. Sok volt az olyan újonc a csapatban, mint Étienne, így komolyabb akciót nem tervezhettek. Hetes választást csináltak, ami megszokott próba volt az újoncok kiképzésében. Általában találomra csaptak le valamelyik olyan lakókonténerre, ami a Perem szélén állt, egészen közel a főkerületekhez. Hajnalban támadtak, amikor már biztosan aludtak a Peremen élők. Tízen-tizenöten mentek, és csak néhány újoncot vittek magukkal.

A motorok bömbölésében nem értették egymás szavát, de Pierre intése egyértelművé tette, hova tartanak. A Perem sötétségbe borult, egyetlen ház ablakán szűrődött csak ki némi fény. Amikor az ajtót berúgták, a bent lévők ijedten a falhoz lapultak. Egy férfi a sarokba rohant, összegörnyedt, két karjával a fejét védte. Pierre elvigyorodott. Biztosra vette, hogy ez a férfi már végigélt egy-két hetes választást. A szobában egyetlen alak maradt mozdulatlan. Az ágy mellett ült, kendővel a fején, mint minden peremkerületi nő, és egy gyerek pulzusát mérte. Pierre fenyegetően magasodott fölé:

– Vetkőzz!

Az alak felemelte a tekintetét, és Pierre arcába nézett. Angélique volt az, Véro nővére. Étienne-t elöntötte a düh, hetesre kalibrálta a gumibotját, és a doktornő arcába vágott vele. Angélique azonnal elveszítette az eszméletét. Arcát elöntötte a vér, és rángatózott, mint egy döglődő kutya. Étienne tudta, hogy az erős elektrosokk következtében komoly agyi sérüléseket szenvedhetett.

Háta mögött felcsapott a dicsérő hujjogatás, de Pierre kérdőn nézett rá.

– Ismerem – válaszolt a pillantására Étienne –, első rendi, első vérvonalbeli, Prime minősítéssel végzett az orvosin, a szemét.

Pierre undorodva fordult el Angélique testétől, és megveregette Étienne vállát.

– Azt hiszem, te kiálltad a mai próbát.

A másik két próbát még végigcsinálták, mielőtt riasztották volna a SaS-okat. Pierre a gyereket választotta ki, meg a férfit, aki a sarokban kucorgott. A gyereket odaállította az egyik lány elé. Az persze egyszer is alig tudta megütni, de a gyerek ettől a suhintástól is a földre zuhant. A lány másodszorra már rá sem tudta emelni a gumibotját, csak megszégyenülten dadogta: