LANA POPOVIĆ

Véres grófnő

Text copyright © 2020 ABRAMS

Illustration copyright © 2020 Jen Wang

Published in 2020 by Amulet Books an imprint of ABRAMS, New York

ORIGINAL ENGLISH TITLE: BLOOD COUNTESS

(All rights reserved in all countries by Harry N. Abrams, Inc.)

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft.
imprint kiadója. Kiadónk az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és
Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2021

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.menokonyvek.hu

A kiadásért a kiadó ügyvezető igazgatója felel.

Minden jog fenntartva.

Fordította: Moldova Júlia

Szerkesztette: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Kiss András

ISBN 978-963-403-952-5

Taylor Haggertynek, aki szó szerint valóra váltja az álmokat – a legeslegjobb rémálmokat is.

Prológus

1575. május 8.
SÁRVÁR, MAGYARORSZÁG

Aznap, mikor Nádasdy báró elveszi a grófnőt, az ég halvány, mint a színét vesztett csont.

Azt mondják, amilyen az ég az esküvőn, olyan lesz a házasság is. Még anyám is hisz ebben, bár ő megveti az együgyűek babonáit. Akkor ez vajon mit jelenthet, tűnődök felfelé bámulva, mit jósol ez urunknak és fényes hajú, új arájának? Ahogy a nagyszabású esküvői menet végigvonul a falunkon, az égiek gúnyosan néznek le ránk, megbocsátás nélkül, napfényben fürödve. A horizonton egész lent, ahol a felhők csomós bélése megnyílik, gyér, ezüst holdsarló sejlik, bár még alig jött el a délután. Úgy fest, mintha egy égi kéz éles ujjának hegye fúródna az égbolt anyagába.

Keserű ég, gondolom magamban, majdnem olyan mocskos, mint a nap maga. Bár még csak épp tavaszba fordult a tél, természetellenesen, furcsán meleg az idő, a szél lélegzete sem enyhíti a mosdatlan, összetömörült testek szagát.

A kábulat sem rettenti el a tömeget a mulatozástól, lökdösődnek, trágár jókívánságokat kiabálnak a frissen házasodott úrnak és úrnőnek. A meleg és a tömeg el kellene bizonytalanítson, de mégsem ez a helyzet. Igaz, kicsi vagyok – olyan kicsi, hogy Péter egyszer a matrjoska baba legbelső figurájához hasonlított. Ezeket a babákat cigány vándorárusok hozták ide Oroszországból. De erős a lábam, és éles a könyököm. Nem hátrálok akkor sem, mikor a grófnő feláll a nyitott, sárkánycímeres kocsiban, amit két csodálatos, pej herélt húz, és csillogó garasokat kezd szórni a gyerekeknek a tömegbe marokszám.

Vajon milyen lehet ez? – tűnődök el magamban üres gyomromba hasító irigységgel. Milyen lehet, ha annyi tele ládája van valakinek, hogy szabadon osztogathat, két kézzel öntheti lefelé, apró csillagok esőjeként?

A grófnő felnevet a jótékonykodás szórása közben, féktelen hahotázása könnyedén utat talál a fülemhez, bár nem igazán látom az arcát onnan, ahol állok. Olyan hívogató és ragályos a hang, hogy azt kívánom, bár közelebb lennék hozzá, és jobban láthatnám az arcát.

A hónaljam alá csapott kosár megmozdul a szorításomban. Lenézek, bagolyszerűen kerek szempárt látok, tarka fejecske jelenik meg, ahogy kidugja az orrát a rongyok pólyája alól.

–  Csitt, édesem! – zümmögöm a kiscicának, és végighúzom az ujjam selymes bundáján az orra felett. Szánnivalón nyávog rám, aprócska, tűszerű fogakkal szegélyezett torkát villantva felém minden nyafogásra. – Kiengedlek, amint hazaérünk.

Még a menet előtt gombát kerestem az erdőben a kunyhónk mögött. De gomba helyett a pék fiára leltem rá, egy javíthatatlan kis útonállóra. Egy rókalyukba bevackolt anyamacskát és a kölykeit kínozta. Elkapta a tarkójánál az egyik kiscicát, és egy égő botot tartott a farkához, miközben a szerencsétlen tehetetlenül vergődött a markában. Az arcába csaptam, felütöttem a fejét, mire visszarohant a faluba, óbégatva a méltánytalanságtól, hogy egy lány tette ezt vele.

A cica farka megégett, sebes volt és nedvedzett. Nem akartam a természetre hagyni a gyógyulást, inkább beraktam a macskát a kosaramba, hogy hazavigyem, és kámforos-körömvirágos kenőccsel kezeljem a sérülést. Klára meg is kaphatná ajándékba, állapítom meg, és a szívem zsong az ötlettől. A kishúgom gyengéd leányka, könnyen elsírja magát egy-egy állat nehéz sorsán. Imádni fogja ezt a megkínzott kis drágát.

A cica megint fészkelődik, megrémülve a tömeg robajától. A fivéreim ott lehetnek a sűrűjében, mások lábára lépnek, éles könyöküket kitartva kutatnak a leesett érmék után. Ahogy erre gondolok, egy pillanatra meg is pillantom Miklós szőke tincseit, és a szívem riadtan megugrik. Miklós és Bálint a két legkisebb fiú, bőven túl kicsik még, hogy kijöjjenek ide, András feladata, hogy vigyázzon rájuk. Ha bármi bajuk lesz, papa mennykőcsapásként támad majd a többiekre, bőven mérve a haragját.

Annyira elfoglal az aggodalom áramlása az ereimben, hogy mikor a cica kiugrik a kosárból, túl lassan mozdul a kezem, és nem sikerül elkapni.

Úgy csúszik túl a peremen, mintha nem lenne csontja, és be lenne olajozva. Térdre esve utánanyúlok, hogy elkapjam, de egy pillanat alatt eltűnik a sípcsontok és bokák cingár erdejében. Talpra kecmergek, és könyörtelenül nyomakodok előre a kavargó tömegen át. Összenyomhatja egy talp, ha nem találom meg, egy csökönyös bakancs eltörheti a gerincét, vagy összeroppanthatja a törékeny koponyáját. Azok után, amit rövidke kis életében ez a kis állat már összeszenvedett, nem bírnám elviselni egy ilyen rettenetes vég gondolatát.

Munkától cserzett arcok néznek le rám, ahogy továbbnyomakodok, alkoholos leheletek szállnak felém, felháborodottan, amiért taszigálom őket. Nem törődöm velük, továbbmegyek. Már majdnem a tömeg szélére érek, mikor a kismacska felbukkan előttem. Egyenesen a grófnő pejlovainak patái felé tart.

Az egyik herélt mozdulatlanná dermed, a másik hátrál kicsit, a patáik dobognak, szemükben értelmetlen pánik. A kocsi megtorpan, elég hirtelen ahhoz, hogy a grófnő alól kiszaladjon a lába, és huppanva leüljön egy meglepett, cseppet sem méltóságteljes kiáltás kíséretében.

A tömeg szinte egyszerre kap levegő után, majd olyan fülsüketítő csend következik, amiben a mindennapi hangok – egy ág nyikorgása, egy torok köszörülése, egy madár trillája – elmondhatatlanul szentségtörőnek érződik. A szívem a torkomba ugrik, ott marad, mint egy félrenyelt falat. Bár a grófnő csak nemrég jött ide, megelőzte a híre. Akárhonnan is nézzük, még arisztokrata mércével is szigorú, szokatlanul gyorsan megneheztel bármiért, amit sértőnek lát.

És én megszakítottam az esküvőjét.

A szívem vad ütemet ver a bordáim között, mikor Nádasdy báró egyik katonája leugrik a nyeregből, a súlyos páncél ellenére fürgén. A garasok között ront előre, és egyik kesztyűs kezével felmarja a kiscicát. Az szánalmasan vergődik a katona öklének szorításában, apró lábaival kalimpál, ahogy a férfi odanyújtja a grófnőnek, aki közben damasztszoknyái örvényében leszállt a kocsiról.

–  És mi legyen ezzel az állattal, úrnőm? – kiált fel a katona, és megrázza a cicát. Unott, ötletszerű kegyetlenség rezeg a hangjában. – Hadd éljen, megkegyelmez neki?

Felindulásomban ég a szám belseje, mintha csalánt rágtam volna. Kérlek, könyörgök némán. Kérlek, ne engedd, hogy megölje.

A grófnő kinyújtja a kezét a macskáért, a mellére húzza, apró pofácskáját a saját arcához tartva, és álla alá nyúlva egy ujjával. Látom, hogy a cica elengedi magát, mint egy rongybaba a grófnő szorításában, a füle lelapul, mintha tudná, hogy az életével játszik.

–  Attól függ, gondolom – mondja az úrnő, és hosszú, sápadt ujjaival a kismacska fejét simogatja, minden simítás hosszú és tudatos. Végül felemeli a tekintetét, és a szemembe néz. – Attól függ, mit tud mondani a gazdája.

Keskeny ujját felém görbíti, int, hogy menjek közelebb. Póznamerev lábbal közelebb botladozom, a térdem majd összecsuklik. A szívverésem tompa ritmusára minden elhomályosodik a tekintetem előtt. Még apám kirobbanó dührohamától sem féltem ennyire.

–  Nos – mondja kurtán, mikor már ott állok előtte –, lássuk, mink van.

Esetlenül meghajlok, egy pillanatig visszafojtott lélegzettel attól tartok, hogy elveszítem az egyensúlyom, és előreesem. De az utolsó pillanatban sikerül felegyenesedni, az ajkamat nyalogatva a szemébe nézek.

A világ ott remeg mögöttünk, mint egy délibáb, míg végül mintha teljesen eltűnne. Egyedül vagyok, csapdába ejtett és gúzsba kötött a tekintete.

A szeme lebilincselő: hatalmas, távoli fény ragyog benne, mintha mély kút lenne. Fekete, még a hollófekete hajánál is sötétebb. Olyan sötét, hogy a pupillája alig látszik a szempillája árnyékában. Engem néz, minden zavar nélkül méricskél, a gyomrom összeugrik, mint egy ököl meglepetésemben. Persze hogy tudom, ki ő. Mi, közrendűek csak évek tapasztalataival ismerhetjük meg a földek tulajdonosait, ahol élünk. Báthory Erzsébet grófnő, egy báró lánya, a lengyel király unokahúga. Akármilyen előkelő származású is, a szépsége valahogy váratlanul ér. Olyan ijesztő és merev, hogy mintha önálló erővel bírna. Bár csak pár évvel több az én tizenhárom évemnél, máris jogarként hordozza lenyűgöző megjelenését.

Látom a felismerés árulkodó rezzenését, ahogy ő is tanulmányoz engem. A tekintete a téli éghez hasonlatosan tiszta és hideg szememre siklott, aztán le a hajam világos zsilipén, amit egyik vállamon laza copfba fontam. Egy fiú, aki egyszer felfigyelt rám, és én elutasítottam, azt mondta, érinthetetlennek látszom, mint akit jégből faragtak. Bár a vérem legfeljebb annyira kék, mint a sáros folyó iszapos medre, tudom, hogy az arcom hasonló érzéseket vált ki, mint a grófnőé.

Visszafojtott lélegzettel várok, vajon ettől utál-e majd.

–  Darvulia Anna – mondja ugyanazon a várakozó hangon, halvány gödröcske támad az arcán, ahogy kárminpiros szájának a sarka felfelé görbül. – A bába legnagyobb lánya, ha nem tévedek.

Belém mar a döbbenet. Megint meghajlok, rángatózó kis mozdulattal.

–  Is… ismersz engem, úrnő?

–  Persze – billenti oldalra a fejét. – Néhány új szobalányom beszélt rólad meg anyádról. Hogy mindketten gyógyítók vagytok. Füvesasszonyok, amilyet nem látott még a falu, sőt talán Sárvár és egész Magyarország sem. – Az arcára kiül az elismerés. – De azt nem említették, hogy ilyen szép vagy.

–  Én… nem… – dadogom, és hirtelen vér árad az arcomba, nem tudom, vajon illik-e elfogadni ilyen magas dicséretet. – Nagyon kedvesek, de túloznak.

Erre játékosan forgatja a szemét, majd összeesküvő pillantást vet rám.

–  Meg merem jegyezni, keveseknek volt eddig oka olyat mondani, hogy Margit vagy Judit kedves lenne, a két kis vipera. És az őszinteség sem jellemző rájuk. De a te esetedben… – Előrehajol, hosszan, tudatosan szimatol. Én is érzem az illatát, valamilyen sötét, különleges parfümöt használ. – Érzem rajtad az igazság szagát.

A szeme végül titkolózón megvillan, csípések hulláma borítja el a bőröm. Lehet, hogy valahogy tudomására jutott, hogy ma hajnalban csombormentát kevertem a varrónő gyógyitalába, mikor könyörgött nekem, segítsek elhajtani a méhében növekvő magzatot? A nyolcadik gyereke lett volna egy nemtörődöm férj jóvoltából, és biztos volt benne, hogy nem élné túl a szülést. Kezelés után lesúroltam a kezem, de talán a szaga a hajamban maradt.

–  Ne izgulj, kis mákvirág – suttogja, ahogy kifut a vér az arcomból. – A titkod biztos helyen van nálam. Hiszen mindketten nők vagyunk, igaz? És van, ami jobb, ha köztünk marad.

–  Drága Erzsébet – szólal meg vontatottan Nádasdy báró a kocsiról. Az egykedvű hangban meghallom a vaskemény kérlelhetetlenséget. – Muszáj tovább maradnod? Várnak minket a várban.

–  Igen, férjem – feleli a grófnő higgadtan, a válla felett hátraszólva, de én észreveszem az árulkodó feszülést a szája sarkában, a szeme mélyén felragyogó haragot. A grófnő nem boldog, hogy összekötötték egy férfival. – Pillanat.

Visszafordul felém, és gyengéden a kitartott kezembe nyomja a cicát. Én hálásan szorítom a mellemre, szinte összeesve a megkönnyebbüléstől. A grófnő visszaemeli magát a kocsira, három szolga segíti fel. Mielőtt fellépne, vet még rám egy pillantást a válla felett – egy kacsintás meleg kis titkát, amit valószínűleg nem látott rajtam kívül más.

De én látom. Ahogy azt is látom, hogy Nádasdy báró keze a grófnő csuklójára kulcsolódik, a bőre fehérre halványul a szorítástól. Látom, hogy fáj neki, és letörli az arcáról a mosolyt.

Lehet bármennyi arany és ezüst a ládáiban, valamiképp a grófnő mégis ugyanolyan, mint én.

Egy nő, akinek egy férfi kegyetlen keze szorítja a csuklóját.

Első rész
Hívatva

Első fejezet

Tüske és fertőzés

Három év múlva

Anna, Annácska! Kelj fel, édesem!

Kiemelkedem az álom iszapos mélyéből, a kezem magától emelkedik, hogy védje az arcomat. Ez nem apám hangja, és maguk a szavak is túl gyengédek ehhez. De már annyiszor ébresztett pofonnal, hogy a testem önkéntelenül védekezik, még mielőtt felébrednék.

Anyám finoman megfogja a két kezem az egyik kezével, lehúzza az arcomról.

–  Gyere – mondja csendesen, és végighúzza egyik bütykét az arcomon. – Hívat a grófnő.

Pislogok, ahogy a kunyhónk körvonalai lassan kiélesednek, anyám arca ott lebeg felettem az árnyékban. Az agyam lomhán megindul, beleragadva az értetlenségbe. Nem láttam a grófnőt, amióta visszanyomta Zsuzsit, a kismacskát a karomba, és egy pillanatra rám ragyogott az a kacsintás a válla felett.

De akkor sem felejtettem el szemének sötét tavát.

–  A grófnő? – kérdezem csipásan, és az arcomra húzom a kezem. – Báthory grófnő engem hívat? Miért? Nem terhes, ugye?

Anyám a válla felett az ajtóra néz, és még az egyetlen gyertya fényénél is látom, hogy félelem villan a szemében.

–  Nem mondta az embere – feleli, továbbra is suttogva. Hallom, hogy apám a szalmazsákon horkol a kályhánál, a zörgő horkantások mint a vaddisznó hangja, mikor a párzási idényben átvág az erdőn. Jóval azután botorkált haza, hogy mi megvacsoráztunk, olyan kábán a lőrétől, hogy alig-alig jutott el az ágyig. Nem lenne jó most felébreszteni. – De ragaszkodik hozzá, hogy nem várhat reggelig.

Ekkor már érzem a felém kúszó sürgetést, tüzet gyújt a gyomromban, mint egy kannányi friss bor. Felkelek, és amilyen gyorsan és halkan csak tudok, felöltözöm, belelépek a fűzőmbe, majd a durva háziszőttes munkaruhámba. Anyám a saját köpenyét teríti a vállamra, hogy az éj hidegétől védjen, miközben felcsatolom a gyógyfüves táskáimat a derekamra. Megállok egy pillanatra, visszafordulok anyám felé.

–  Miért engem, mama? – Hangom alig több a suttogásnál. – Miért nem téged hívat?

Megigazítja a kapucnit a fejemen, egy kósza tincset a fülem mögé simít.

–  A kezem már nem olyan, mint régen, Annácska – feleli, és komoran szemléli éles bütykeit. – Nyilván ezt már az úrnő is hallotta.

Élesen kopognak az ajtón, mindketten összerezzenünk: a grófnő embere türelmetlenkedik.

–  Gyorsan – sürget anyám, ahogy apám fészkelődik és felnyög. – Még mielőtt felébresztjük.

Sietős csókot nyomok keze dagadt bütykeire, még ajkam leheletnyi érintésétől is fájdalmas szisszenéssel szívja be a levegőt. Kilépek a friss éjszakába. A grófnő embere csak egy tornyosuló árnyék a felhőktől sötét éj előtt, és mikor megindul felém, van benne valami baljós, mintha az éj egy teremtménye szabadult volna el, hogy rám támadjon. Önkéntelenül hátrébb lépek az ereszünk védelmébe, a kezem ökölbe szorul.

Nem magától a sötétségtől félek, hanem a férfiaktól, akik a sötétség leple alatt érkeznek. Bár gyakran pont ugyanolyan veszélyben vagyok, mikor fényes délben közelítenek felém. Úgy tűnik, sokuk veszélyes bármelyik istenadta percben.

–  Nem siettél, kislány – veti oda a férfi, és felemeli a fejét, a kunyhóból kiszökő halvány fény előreugró homlokára vetül, felfedi alatta a durva arcvonásokat. – Az úrnő nehezen viseli, ha megvárakoztatják. Menjünk.

Hallom a lova megnyugtató nyihogását, a kerítésünkhöz kötötte, az orromba száll az éjszakai széllel a kanca pézsmaillata, a szellőbe máris az éjjel nyíló növények éles szaga vegyül. Hajlok rá, hogy sokkal inkább bízzak a lóban, mint a gazdájában, de nem nagyon tehetek semmit az ellen, hogy együtt üljünk fel rá. Becsúsztatom a lábam a kengyelbe, és fellendíteném magam, de a kanca magas és széles hasú, nem tudom átvetni rajta a lábam. Ideges mordulással a férfi a derekamnál fogva megragad, és könnyedén a nyeregbe emel.

Felszáll mögém, a hátam a mellének préselődik, a karjával kinyúl mellettem, hogy megfogja a kantárt. El kell ismernem, hogy nem érzem a legkevésbé sem helytelennek az érintését. És kislánynak hívott, nem rosszabbnak, bár a „szajha”, „kétbalkezes” vagy „szutyok” megnevezés olyan könnyedén hagyja el apám ajkát.

–  Kapaszkodj! – hallom a tompa utasítást, a nyeregszarvat markolom, és megszorítom a combommal a ló hasát. A leheletében halványan sör, alma és szárított hús szagát érzem. Legalább nem részeg. – Nem raklak össze, ha leesel és összetöröd magad.

–  Tudok lovagolni – közlöm mereven. – És össze tudom rakni a saját csontjaimat pont elég jól, ha erre lenne szükség.

–  Tegyünk róla, hogy ne legyen, mindkettőnk érdekében. – Könnyű vágtára ösztökéli a lovat, és hamarosan már a fák között cikázunk, majd elindulunk a főúton.

Ahogy Sárvár sík mezőin át lovagolunk az éjszaka sötétjében, azon kapom magam, hogy öntudatlanul az ég felé emelem az arcom, a holdat keresem. Mindig tudom, hol van a hold, még akkor is, ha felhők takarják, és nem látom. A bábaszem, így hívja anyám, ez az a tudás. A hold irányítja a nőket, a havi tisztulást, a méh ciklusát, növekedik és fogy, megtermékenyül. Mikor még kicsi voltam, anyám kivitt a tóhoz jóval alkonyat után – azután, hogy apám és fivéreim elaludtak, a húgomat magunkkal vittük. Ez nem férfiaknak való, mondta.

Segítettem begyűjteni a tóparton növő gyógyfüveket, amiket éjfél után volt érdemes leszedni.

Mielőtt munkának láttunk, a szememre tette a kezét, cserzett tenyerén macskagyökér és cickafark illatát éreztem. Akkoriban még nem görbítette el a fájdalom az ujjait, finomak voltak és fürgék.

–  Keresd meg a holdat, Annácska! – suttogta a fülembe. – Gyerünk, mondd el nekem, hol van!

Felfelé fordítottam az arcom, és lehunyt szemmel pásztáztam az eget. És akkor ott volt: sápadt, egy golyó fehér lenyomata szemhéjam sáros sötétségében. Glória fénylett körülötte, a láng sötét ellentéte, kacsokból álló korona, ami vonaglott és rángatózott. Éreztem, ahogy mindent húzott, magához vonzott. A tó fodrozódó felszínét, a kötényünkbe gyűjtött gyógynövények nedvét, még a gyomrom mélyét is.

Egyszer elmondtam anyámnak, hogy így látom, arra gondolva, hogy ő is. Az ajka elkeskenyedett, a szeme sarkát összehúzta.

–  Elég vadul képzelődsz, Annácska – mondta könnyedén, de ott lebegett a feszültség a hangjában, mint villám a felhők között, mielőtt földet ér. – Igazából nem látsz ilyen különös, sátáni dolgot, ugye?

Tagadtam, megijesztett a félelme. Valószínűleg igaza volt, és csak képzeltem, hogy látom, mert anyám olyan jól megtanította, hogy kövessem a holdat, hogy figyeljem kitartó útját az égen. És egyre kevésbé láttam, ahogy nagyobb lettem, és akarattal is elnyomtam. De néha még mindig azt gondolom, hogy látom a hold képét az élőlényekben körülöttem: a még nem levágott gyógynövényekben és zöldségekben, a göthös kecskénkben, és főleg a betegekben, akik engem vagy anyámat hívatták.

Néha engedem, hogy vezesse a kezem – oda, ahol a legnagyobb szükség várja.

Annyira elmerülök a gondolataimban, hogy észre sem veszem, amint fokozatosan lassítunk, és lépést váltva beügetünk egy másik néma, alvó faluba, jóval kisebbe, mint ahol mi lakunk. A grófnő embere megállítja a lovat egy kicsi, ütött-kopott, szalmatetős viskó előtt, ami olyan roskatag, hogy még a miénk is palotának tűnne mellette. Vastag füstoszlop kanyarog felfelé a kéménylyukból, a homlokomat ráncolom, eltűnődve, vajon miért lángol a kályhában a tűz az éjszaka közepén, mikor mindenki, akibe szorult egy kis józan ész, parázsig fojtja.

–  De hol vagyunk? – kérdezem, és feltámad bennem az aggodalom. – Azt gondoltam, hogy a Nádasdy-birtokra hívatnak.

–  Én nem mondtam ilyesmit – dörmögi a fülembe. – Majd megmondja maga a grófnő, mit akar… Itt van bent, téged vár.

Nem értem, mi történik. Miért lenne itt a grófnő, ebben a komor viskóban? Mielőtt megkérdezhetném, lehuppan a nyeregből, és minden ceremónia nélkül leemel engem is a kanca hátáról, meg sem várva, hogy én magam próbálkozzak a leszállással. Nyomatékosan megigazítom az elcsúszott ruhámat, éles pillantást vetek rá, és az ajtó felé indulok. Hallom az elfojtott sírás halk, magas hangját bentről, még mielőtt kinyitnám az ajtót.

Bent a lobogó tűztől fullasztó a meleg, csöpögő, vastag gyertyák állnak mindenhol, remegő árnyékot vetve a falakra. Először a grófnőt látom meg: a döngölt vályogpadlón térdel egy alacsony priccs és elnyűtt szalmazsák mellett, egy kipirult arcú fiúcska kezét fogja. A feje felemelkedik az ajtónyitás hangjára, mellbe ver a könnyek szántotta arc, ahogy a bonyolult, hálóval rögzített fonatból előbújnak a tincsek.

–  Darvulia Anna – mondja halkan, hangjába félelem és megkönnyebbülés vegyül egyszerre. – Hát itt vagy végre, hála a teremtőnek. Már kezdtem megadni magam a kétségbeesésnek.

Meghajlok, odasietek az ágy mellé.

–  Persze hogy itt vagyok, úrnőm – mormogom. – Kérem, bocsásd meg, hogy megvárakoztattalak. Ő… ez a fiúcska beteg, jól látom?

Metsző pillantást vet rám, meghallja a néma kérdést.

–  Gábornak hívják. A fiam – közli egyenesen. A szeme rám villan, prédáját leső sast idéz. Vár, hogy mit válaszolok.

Önkéntelenül levegő után kapok.

–  A fiad, úrnőm – ismétlem, gondosan ügyelve, hogy a hangom nyugodt maradjon, és ne áruljak el semmilyen érzelmet, bár a gondolataim vadul száguldanak. Nyilvánvalóan nem Nádasdy báró fia, akkor hallottuk volna a fanfárt, ami az örökös érkezését adja hírül. Ráadásul ez a gyerek olyan ötévesformának tűnik, kicsit fiatalabb csak a húgomnál. Megfogant és megszületett már évekkel a grófnő házassága előtt.

Bárki is az apja, a terhességet eltitkolták.

Az égre forgatja a szemét, mint akit fáraszt a habozásom.

–  Az apja paraszti származású volt – veti oda. – A patkolókovácsunk fia még otthon, Ecseden. Nagyon fiatal voltam, neki meg kedves arca volt. És olyan háta, mint a telivéreknek, amiket az apja tört be nekünk. Rövid időre, félreértésben élve azt hittem, hogy szerelmes vagyok belé. Vonakodott elutasítani az úrnőjét, így lett Gábor. Nem tarthattam meg, persze, úgyhogy a szoptatósdajkánk fia lett.

–  É… értem, asszonyom – dadogom. Meghökkent, hogy ilyen hidegen beszél erről a vétségről, mintha valamiféle isteni joga lenne rá, hogy házasság nélkül élvezkedjen. Még jobban megdöbbent, hogy úgy érzi, megoszthatja velem a botlását.

–  Nyilván arra gondolsz, hogy mit tudhat a férjem, és hogy miért vagyok ilyen őszinte veled – folytatja, mintha a gondolataimban olvasna. – Nem, Ferenc nem tud Gáborról. Senki sem tud, csak én, anyám otthon és Zorka. És most te… csak mert azt akarom, hogy értsd, milyen nagyon fontos, hogy ez a gyerek életben maradjon. – Egy hosszú pillanatig engem tanulmányoz, felhúzza a szemöldökét. – Bízom benne, hogy ez köztünk marad. Jól gondolom?

–  I… igen, úrnőm – nyögöm. – Természetesen. De miért engem hívattál? Anyám az, aki…

Keze fejedelmi mozdulatával vág a kérdésem közepébe.

–  Nem róla beszélnek, legalábbis már nem. – A szemembe néz, szénfeketén, belém lát. – Hanem rólad. Tudják, hogy boszorkány vagy, és többet tudsz a füvekről, mint ami bármilyen halandót megilletne.

–  Boszorkány? – A hangom szinte cincogásra vált, olyan magas, a szívem fájdalmasan botladozik a vádra. – Úrnőm, higgye el, semmi ilyesmi nem vagyok! Én vagyok a bába lánya, ennyi az egész. Anyám mellett tanultam, úgy tanított engem, ahogy bárki mást is taníthatott volna, nem…

–  Feltehetném a kérdést, mit tanulhattál anyádtól így, hogy sosem volt sem pennád, sem papírod, sosem olvastad a régi tudósok bölcsességeit – veti oda, rám öntve a fia miatt érzett félelmét. – De hangyányit sem számít nekem, ki vagy… ha meg tudod menteni. Mondd: meg tudod? Vagy te is ugyanolyan haszontalan vagy, mint amilyennek az az ostoba orvosom bizonyult?

Összefonom a két kezem, hogy megállítsam a remegést, és mély levegőt veszek. Bármit is gondol rólam a grófnő, nem hagyom cserben a gyereket.

–  Mióta beteg? – kérdezem.

A grófnő a fiúra néz, gyengéden nyirkos homlokára teszi a kezét, és elsimítja a nedves tincseket az arcából. A fiú felnyög az érintésre, rózsabimbó ajkát csücsörítve összeszorítja. Csoda szép gyermek, a haja hollófekete, a bőre tejfehér, arcvonásai finomak, mint az anyukájának, világosan látszik a hasonlatosság. Mintha az apja nyomot sem hagyott volna benne.

–  Valamivel több mint egy napja – feleli, és a hangja suttogássá halkul. – Ég a láztól, hánykolódik álmában. Zorka, a nevelőanyja jobban el tudja mondani, hogy kezdődött.

Mozgolódást látok az apró kályhánál, a tekintetem átfutott eddig az árnyékos sarkon, és a grófnőt láttam csak. Apró, ellenszenves nő óvakodik előre, üdvözlésképp meghajtja felém a fejét. Nyilván hallotta, mit mondott rólam a grófnő, és lefogadom, hogy a „boszorkány” szó súlyosan célba ért nála.

–  Tegnap még játszott, szegény kis egérkém – leheli a nő, a tekintete a grófnő és köztem cikázik. Szinte tapintható a félelme, és én azonnal rá is jövök, hogy legalább annyira félti saját magát, mint Gábort, hogy rá vajon milyen sors vár, ha a betegség elviszi a gyereket. Hát ezért van így kivilágítva a kunyhó, így próbálja visszatartani a halál árnyékát. – És akkor kezdett el panaszkodni, hogy fáj a lába és a feje, meg forog a gyomra. Én nem… Azonnal ágyba kellett volna fektetnem, de még volt némi varrnivalóm. – Lehunyja a szemét, remeg az ajka. – Tegnap éjjelre meg így belázasodott. Meg sem moccant, mikor megpróbáltam felébreszteni.

Kurtán bólintok, már a lehetőségeket mérlegelem.

–  Akkor megvizsgálom a fiút – vetek egy gyors pillantást a grófnőre. Ő beleegyezőn bólint, a tekintete a gyerekre tapad. – Kérlek, hozz vizet, Zorka! Meg egy tiszta rongyot.

Mikor megkapom, alaposan ledörzsölöm a kezem, lemosom a ló és az utazás mocskát. Anyám régóta úgy tartja, hogy a tiszta szülés simább, úgyhogy szokásommá vált a mosakodás, akkor is, ha nem szülésben segítek. A grófnő mohó tekintete előtt végigfuttatom a kezem a fiú testén, keresek. Felhúzom a szemhéját, a szeme fehérje véreres, a rózsaszínes szövetet vizsgálom a szeme körül. Kinyitom a száját, megnézem a nyelvét: fehér bolyhok borítják és száraz, a lehelete kályhaforrón égeti az arcomat. Gyengéden megnyomkodom a csomókat az állkapcsa alatt. Meghallgatom a szívét és a tüdejét, hála Istennek, tiszta, bár a pulzusa apró szárnyként csapkod a fülembe. A hasára szorítom az ujjaim, feszül-e valahol, de nem találok ilyet.

–  Mondd csak, Zorka – kezdem el kilőni a kérdéseket, mint valami nyilakat. – Milyen vizet isztok? Mit evett a gyerek az elmúlt pár napban? Megbetegedett körülöttetek más is?

Ahogy elsuttogja a válaszokat, kezd tisztulni előttem a kép, magától kirajzolódik a minta.

–  Le kell vetkőztetni – mondom nekik. Zorka és a grófnő döbbenten összenéz, de egyik sem kérdőjelezi meg, amit kérek. Zorka lehúzza a gyerek átizzadt hálóingét, a finom anyagot aprólékos csipke díszíti, szebb, mint bármi, amit eddig fogtam, a fiú nyilvánvalóan a vér szerinti anyjától kapta ajándékba. Végigvizsgálom elöl, nem látok semmit, csak a szokásos hegeket, karcolásokat és rovarcsípéseket, amik megszokottak egy örökmozgó kisfiúnál. Megfordíttatom, de hátul sincs semmi árulkodó.

–  Mi történik? – kérdezi a grófnő, a hangjában türelmetlenség remeg. – Mit keresel?

–  Talán tévedek – mormogom, és a homlokom ráncolom, ahogy a kezem végigcsúszik a lábán. – De kell lennie… aha!

Ahogy az ujjaim a kemény, kosztól kérges talphoz érnek, a fiú megrezzen álmában, nyávogva felsikkant. Megdermedek, és kicsit a talpába nyomom a hüvelykujjam. A kosz alatt duzzadt és érzékeny, érintésre forró.

Gáborból újabb fojtott kiáltás tör fel, a lába megremeg a kezemben.

–  Ó, mi ez? – kiált fel a grófnő, a gyerek fájdalmától kétségbeesve. – Mi fáj neki?

A vízbe mártom a rongyot, amit Zorka hozott, és amilyen gyengéden csak tudom, lepucolom a gyerek lábát. Nyilvánvalóan mezítláb rohangál, ezért nem vettem észre rögtön. De mikor a sár és a kosz eltűnik, megjelenik egy duzzadt, piros karika a bőrén, a közepén egy vaskos tüskével, körülötte genny szivárog.

A látványtól sokak gyomra felfordulna, de nem az enyém. A grófnőé sem, úgy tűnik. Inkább alaposabban megnézi, sima homlokát érdeklődve ráncolja.

–  Mondta, hogy fáj a lába, ugye, Zorka? De hogy egy tüske? – Döbbenten kérdez tovább. – Pusztán egy tüske a halál szélére sodorhatja? Hogy lehet ez, Anna?

–  Nem maga a tüske, úrnőm – suttogom, és a gyomrom összeugrik az iszonyattól, ahogy felé fordítom a gyerek talpát. – Látod ezeket a vörös vonalakat, amik kis patakként a sebből indulnak? A szúráson keresztül piszok jutott a vérbe, elfertőződött, és megbetegítette. Megromlott.

–  Maga a vér is megromolhat? – kérdez vissza meglepetten, szinte csodálattal a hangjában. – Nem ez a vörös életnedv, erős és tartós? De talán ezért ragyog úgy a fiú arca. – Elgondolkodva oldalra biccenti a fejét. – Különös, hogy a fertőzött vértől még szebb lehet. Nem hittem volna, hogy ez lehetséges.

–  Nem tudok sokat a testnedvekről, legyenek vérvörösek vagy nem, úrnő – felelem, kissé megdöbbenve, hogy a fiú rózsás arca érdekli most. – Sajnálom.

–  Nem számít – int elutasítóan. – Most nincs idő Galénosz tanaira. Mivel a halott filozófus nem lehet segítségünkre, mit tehetsz te a fiamért?

–  Megteszem, ami telik tőlem – felelem nagy nehezen. – Kötést teszek a sebre, és gyógyitalt készítek neki. A többi… attól tartok, inkább rajta múlik, mint rajtam.

–  Életben marad? – kérdezi józanul a grófnő. – Figyelmeztetlek, ne merj hazudni, csak hogy megnyugtass. Ha ezt teszed, tudni fogom, és az rosszabb lenne neked, mint bármilyen szomorú igazság.

–  Harcolnia kell, hogy életben maradjon, úrnőm – felelem őszintén. Nem hazudtam volna neki akkor sem, ha nem int erre, nem ellenzem az indokolt ködösítést, de érzem, hogy ő kiszagolná az igazságot. – Keményen kell harcolnia. De itt leszek mellette, segítek, amennyire csak tudok.

Még egy pillanatig engem méreget, rezzenéstelen tekintete az enyémbe kapcsolódik. Bármit is lát a szememben, az elég lehet arra, hogy meggyőzze, kurtán bólint.

–  Akkor csináld – utasít. – Bízom benned, Anna. Megkapod az engedélyem, hogy tedd, amit kell, hogy megmentsd.

Második fejezet

Láz és fizetség

Egész éjjel virrasztunk a fiú mellett, az éjszaka mint valami végtelen virág, úgy bomlik ki előttünk, minden újabb óra végtelen: újabb, fekete szirom. Életem leghosszabb éjjele.

Gábor teste lázban ég, a gyermek vonaglik, nyög a gyengéd gyógyítástól. A fájdalom hangjai Zsuzsira emlékeztetnek, ő is így nyávogott, mikor az a kisfiú megégette a farkát évekkel ezelőtt. Nem először gondolok erre, hogy a macskák és a kisgyerekek ugyanolyan hangot adnak ki fájdalmukban. Igyekszem nem figyelni a kínlódó hangokra, inkább a kötéssel foglalkozom, minden órában cserélem. Mézet, fokhagymát, aranygyökeret törtem össze, ragacsos pasztává kevertem, és a sebre kentem, és időnként némi fűzfagyökérből és fokhagymapasztából főzött forró gyógyitalt töltök az ajka közé, bár köpköd és vadul kapkodja a fejét, mint egy partra vetett hal, hogy meneküljön előlem. Ha arra van szükség, összecsippentem aprócska orrát, és összeszorítom a száját, hogy nyelésre kényszerítsem.

–  Micsoda kegyetlenség ez – jegyzi meg a grófnő, mohó tekintetét rám szegezve. – Hogy bántanod kell, ha gyógyítani akarsz. A szíved nyilván kővé keményedett, nem hat meg mások fájdalma.

–  Teszem, amit kell, úrnőm – válaszolom halkan. Persze, nem keményedett meg a szívem, érzem a gyomromban a részvét szúrását válaszul a fiú nyögéseire. De az elhivatottságomat kell látnia a grófnőnek, nem az együttérzésemet, miközben azon küszködök, hogy megmentsem a fiát.

Figyelünk és várunk. A hajnal előtti órákban a láz felszalad, és én attól félek, hogy elveszítjük. A grófnő mellettem csontfehérre sápad. Még a kezemet is megfogja, mintha egyfélék lennénk, erősen szorítja, kétségbeesett szüksége van arra a kis vigaszra, amit tőlem kaphat.

Aztán lemegy a gyerek láza. Mozgolódni kezd, befőttet és tejet kér Zorkától. Mikor kinyitja a szemét, látom, hogy ugyanolyan, mint az édesanyjáé: fekete és ragyogó, mint az obszidián. Nem vagyok oda a kisgyerekekért, de ez a gyerek tagadhatatlanul lenyűgöző. Bár még alig tért magához, a nevelőanyja nyaka felé nyúl, csókolgatja, a szemében éles kíváncsiság villan, ahogy rám néz.

–  Adjál neki üres húslevest, és továbbra is kapni kell a gyógyitalt – mondom Zorkának. – Keserű, nem fogja akarni, de muszáj megitatnod vele. És tartsd tisztán a lábát meg a kötést, cseréld is ki rajta, ha már nem érzed a szagát. Láttad, hogy csinálom, ugye? Hagyok itt füveket, az elég lesz pár napra. Utána a teste már kiveti magától a betegséget.

Zorka buzgón bólogat, ragyog a megkönnyebbüléstől, a tekintete a gyerekre tapad. Átmelegíti a szívem, hogy látom, nem csak azért szereti a fiút, mert nyilvánvalóan az ő élete a gyerek jóllététől függ.

–  Köszönöm – mondja halkan a grófnő, mikor felkelek az ágy mellől, és odalépek mellé az ajtóhoz. Mióta a gyerek felébredt, a háttérbe vonult. Nyilván nem akarja megzavarni a jelenlétével, gondolom. – Az éles eszed és az ügyes kezed megmentette a fiamat. Nem fogok egyhamar megfeledkezni a szolgálatodról.

–  Szívesen, úrnőm – felelem kötelességtudón, bár alig állok a lábamon, félig dermedten a fáradtságtól. – Ez a dolgom.

Idegesen összepréseli az ajkát, és aggódó nővérre vagy anyára valló mozdulattal a két tenyere közé fogja az arcom, a keze, mint két virágszirom, sokkal puhább, mint amilyen a saját anyámé vagy a húgomé valaha lesz. Pont olyan az illata, mint emlékeztem: sötét, különleges virág, nem ismerem fel.

–  Alig állsz a lábadon, te szegény – duruzsolja, és végighúzza a hüvelykujját az arccsontomon. – Hazavitetlek Jánossal. Lesz nála egy erszény is neked.

–  Ó, nem, nem tehetem, semmi szükség…

–  Dehogynem, ne legyél buta – vág közbe kurtán, a keze megfeszül az arcomon. – Megmentetted a fiamat, az én egyetlen élő tükörképemet. Hogy hagyhatnálak fizetség nélkül ekkora szolgálat után? Most menj és pihenj. – A szemembe néz, gyengéden, de rezzenéstelenül. – Figyelemre méltó lány vagy, Darvulia Anna, a gyógyító kőszíveddel. Remélem, hamarosan keresztezik egymást ismét az útjaink.

Nekem nem jut az eszembe semmi, csak bólintok.

Alig emlékszem a vad lovaglásra hazafelé, mikor a nap íve már megjelent a horizonton, az érmékkel teli erszény kellemes súlyára, amit János dobott a kezembe. Apám már eltántorgott a műhelyébe aznapra, ahol több lelkesedéssel, mint szaktudással kalapálja majd a fémet, én meg így nyugodtan bedőlhettem a Klárával közös ágyamba. A húgom hozzám bújik, Zsuzsit a mellére szorítva, kukoricacsuhé-haja a szájamat csiklandozza, míg a meleg álomtalan alvásba ringat.

Órákkal később ébredek a nyitott spalettákra, és a szobába beragyogó, magasan járó, déli napra. Csipásan felkelek, kitámolygok a nagyszobába, ahol anyám egy tésztagombócot gyúr a csorba, kecskelábú munkaasztalon, miközben az ikrek Klárát kergetik körbe, és úgy sikoltoznak, mint két démon. Andrást nem látom sehol, már tizenegy éves, legtöbbször apánkkal tart a műhelybe, bár nem bír említésre méltó tehetséggel.

–  Kifelé, senkiháziak! – kiabálja túl mama a rikoltozást. – Kifelé, különben egy falatot sem kaptok ebből a kenyérből, ha elkészül.

–  Mama hazudik – közli Bálint Miklóssal, és sátáni pillantást vet anyánkra. – Apu nem hagyná, hogy éhezzünk. Klára, talán ő éhezhetne. Már amúgy is túl sovány.

A mellem elszorul, ahogy meglátom anyám arcát. Igaz, apánk az utolsó, kincset érő falatot is elvenné, hogy a három fivéremet etesse. Hiába András nehéz fejű, mint egy ökör, Bálint egy kis zsarnok, Miklós étvágya meg kielégíthetetlen a kiszámított porciók ellenére, apánk odavan értük a hibáik ellenére, az örököseinek hívja őket, mintha örökölhetnének bármi mást, mint egy hegynyi adósságot.

Talán, ha nem a kocsmában verné el a bevétele javát, könnyebb lenne neheztelés nélkül nézni, hogy az öcséim kizabálják az ételt a szánkból. Bármennyire is kisfiúk még, egy nap férfiak lesznek, mint apám.

Túl gyakran utálom szeretni őket.

Mama szeme megvillan, ez egyszer olyan erővel csap Bálint füle mögé, hogy az felnyög.

–  Figyelj oda, hogy beszélsz az anyáddal és a nővéreddel! – korholja. – Nem vagy még olyan nagy, megúszd a verést, ha így eljár az a gonosz nyelved.

Bálint elrohan mellettem Miklóssal a sarkában, mindkettőnkre dühös pillantást vetve a válla felett.

–  Elmondom apunak! – kiáltja kifelé futva. – Elmondom, hogy…

A mondatot kettévágja a bevágódó ajtó csattanása. Anyámmal megbántottan összenézünk, és ő végül lemondóan megrántja a vállát.

–  És ha meg is teszi, akkor mi van? Az a legvalószínűbb, hogy István már nem fog emlékezni rá estére.

–  Csoda lenne, ha emlékezne – morgom csípősen, odalépek a mama mellé, és a lisztbe mártom a kezem.

Klára a karom alá csusszan, mint egy nagyra nőtt macska, az oldalamhoz szorítja az arcát. Hatéves már, kezd nőni, túl nagy már, hogy így hozzám bújjon, de simulósabb még Zsuzsinál is, aki már odasompolygott, és Klára bokái között tekereg most, hogy a két kis gazembert száműzték. De nincs szívem elhessegetni a húgomat.

–  Segítsek, Annácska? – kérdezi, és döbbenetesen kék szemével, ami ugyanolyan élénkkék, mint az enyém és a mamáé, felpislog rám. – A levest kavarni kell.

Mamára pillantok, ő egészen halványan megrázza a fejét, sokatmondó tekintettel néz. Négyszemközt akar beszélni velem.

–  Nem, édesem, de köszönöm, hogy felajánlottad. Viszont kiszaladhatnál a tóhoz, és megnézhetnéd, nincs-e ott némi lonc a vacsorához.

Felragyog az arca. Kevés dolog van, ami boldogabbá teszi az én kis virágomat, mintha mások kedvére tehet, de a virágok erős befutók. Cuppanós csókot nyom az oldalamra, és kirepül az ajtón, haja sápadt folyama ott lebeg mögötte.

Mama nézi, ahogy elmegy, az arca csupa gyengédség és félelem.

–  Hamarosan ehető virágokon fogunk élni, ha István továbbra is egyre több vevőt veszít – morogja, és én érzem, hogy lüktet benne az aggodalom, a szüntelen féltés árja. Az idei kemény tél és gyér termés mindenkire nehéz időket hozott, és sokan, akik régebben megvették apám munkáit, pénztelenek, és mással sem tudnak fizetni neki.

–  Főleg ezért a kislányért aggódok. Olyan gyorsan nő, szinte napról napra látni. Tejre, kenyérre, húsra lenne szüksége, nem levelekre.

Szó nélkül ledobom az érmékkel tömött tárcát az asztalra, egy lisztmentes foltra. Mama felveszi, tátott szájjal méricskéli a tenyerében.

–  A grófnő… – morogja, ámulva a pénz súlyán. – Akkor jól ment?

–  Nagyon jól, és még ennél is meglepőbb volt. – Elveszem a tésztát, hogy kíméljem anyám fájós kezét. Eltűnődök, hazudjak-e Gáborról, de úgy döntök, nem teszem. Nem szívesen téveszteném meg a mamát, és tud titkot tartani, pont olyan jól, mint én. – A fia beteg lett, egy elfertőződött tüskétől. A legrosszabbon átsegítettem.

–  A fia? – Elbillenti a fejét, a szeme elkeskenyedik. – De a grófnőnek nincs gyereke. Hallottunk volna róla, ha megfogan.

Halkabban beszélek, mintha valaki meghallhatná, amit mondok itt, a kunyhónkban.

–  Nem a férjétől, dehogy. Egy közrendűtől született. Úgy látszik, összefeküdt a patkolókovács fiával.

A mama összeszorítja az ajkát, a fejét rázza.

–  Hallottam, hogy szabados volt lánykorában, de hogy egy paraszttól egy zabigyerek… Arcátlanság megrontva házasságba lépni. Inkább hajtana fejet szégyenében, mint téged traktáljon a ledérségével.

Próbálom elképzelni a grófnőt leszegett fejjel, hosszú nyakát meghajtva, nem sikerül.

–  Azt akarta, hogy mindent megtegyek a gyerekért, ezért mondta el. És nekünk jól jött, nem? – A zsákocska felé biccentek, és a ruganyos, sós tésztába vájom az ujjaim. – Ha teszünk róla, hogy apánk ne vegye észre, akkor legalább két hétre rendes étel jut belőle a gyomrunkba.

–  És ha elfogy? – kérdezi a mama, a hangja szokatlanul csüggedt, ez nem vall rá. – Akkor mi lesz, Annácska? Szinte érzem a közeledő tél szagát.

A reménytelensége nyugtalanná tesz, ez a jeges borzongás mintha a csontjaiba ivódott volna. A fejemet törve megoldást keresek, bármit, ami megnyugtatja.

–  Tetszettem a grófnőnek. Talán megint hívat majd, hogy lássam el Gábort.

–  Verd ki ezt a fejedből, Anna – mondja anyám olyan élesen, hogy felkapom a fejem. – Hallottam a szóbeszédet róla, azok a nők mesélték, akiknek ott szolgál a lányuk. Azt mondják, a grófnő különös és nyugtalanító, és jobban ragaszkodik a korbácshoz, mint azt egy nőnek kellene. Mit gondolsz, miért nincs sosem elég szolgálójuk a birtokon? Még a biztos fizetség sem éri meg ennek a véres büntetésnek a kockázatát.

A grófnő sötét, lenyűgöző szemére gondolok, tenyerének selymes érintésére az arcomon, fia iránt érzett heves szeretetére. Nem, nem hiszem el, hogy szükségtelenül durva lenne. Hogy sokat követel, azt igen, és hogy nem tűri a kudarcot. De nem durva az élvezet kedvéért, nem lehet, ha egyszer ennyire szereti a fattyú kisfiát.

–  Vele töltöttem az éjszakát a fiú ágya mellett – mondom gyengéden. Nem akarok ellentmondani anyámnak, de nem bírom annyiban hagyni. – Meleg volt vele és gyengéd. És kedves velem.

–  Nos, van valami oka, hogy nem maradnak meg nála a szolgálók, és bármi legyen is az, nem akarom, hogy te tapasztald meg – közli a mama mérgesen. – Ráadásul házasságon kellene gondolkoznod, nem szolgálónak szegődésen. Itt az ideje, Anna. Elég idős vagy hozzá, jobban értesz a füvekhez, mint én valaha, és szebb vagy, mint bárki, akit egy férfi feleségnek remélhetne. Már férjnél kellene lenned, és gyereket szülni. Látom, hogy imádod a húgodat. Saját gyerek kell neked.

Irtózva ráncolom az orrom, az arcom elfordítom, hogy ne lássa. Bár éveken át újszülötteket segített világra, burokban, halottan vagy olyan hatalmasan, hogy az első lélegzetvétel előtt felhasították anyjuk testét, a mama mégis, valamiért mindennél jobban szereti a gyerekeket. Nem tudom megérteni. A legkevésbé pont azt szeretném, hogy kettéhasadva haljak meg, sikoltozva, a saját vérem hullámaiban fürödve, és szüljek egy gyereket, aki mindörökre a férjemhez láncolna, ha mégis olyan szerencsétlen lennék, hogy ezt túlélem. Ha hozzámegyek valakihez, már nem leszek a magam ura többé.

És a családomnak szüksége van rám. Az enyémek, az én vérem – még a faragatlan, jórészt haszontalan fivéreim is –, és nem hagyom el őket pont most, a szűkölködés peremén billegve.

–  Ó, hallottad, hogy a szomszéd mafla fia miket mond rólam – felelem könnyedén. – Félnek a kenőcseimtől meg a teáimtól, mintha boszorkányság lenne vagy méreg, az ördög műve, nem az orvoslásé. Tőlem félnek, mama… amikor nem betegek. Akkor bezzeg készen állnak rá, hogy értem küldjenek. És mindenféle csábító hozomány nélkül, attól tartok, itt maradok a nyakadon.

–  Valóban? És Erdélyi Péter? – veti fel, és kétkedve felhúzza a szemöldökét. A mamát nem ejtették a feje lágyára, ahogy engem sem. – Az a fiú csecsemőkorotok óta szeret téged. Meddig ragaszkodsz még hozzá, hogy ezt ne lásd meg? Tudnod kell, hogy hamarosan meg fogja kérni a kezed… hónapok óta csak erről beszélnek a faluban.

–  Mama, kérlek! Tudod, hogy terjed itt az alaptalan pletyka. Péter testvérként szeret engem, nincsen szó ennél többről vagy kevesebbről. – Odacsúsztatom neki a vézna tésztagombócot, a kenyéren tartva a szemem, hogy elrejtsem a hazugságot. Bár Peti még nem hozta szóba nekem a házasságot, egyáltalán nem olyan elképzelhetetlen, mint ahogy beszélek róla. Nem láttam hetek óta, egész barátságunk alatt sosem voltunk még ennyi ideig távol egymástól. Talán szándékosan tűnt el, hogy ezzel elnyomja a pletykákat. – Ráadásul nem tudom elképzelni, hogy hozzámenjek a legjobb barátomhoz. Szinte ízléstelen lenne.

–  Rendben, Annácska – feleli engedékenyen. – Ha nem ő, akkor más. Hamarosan. Ennyi, ez a sorsod, ahogy ez a család meg az átkozott kezem az enyém.

Nézem a hajlott hátát, ahogy cipót kanyarít a tésztából, a kemencébe tolja a parázs fölé, és rekedten sóhajtva felegyenesedik. Ezredszerre is esküt teszek, megesküszöm magamnak az életemre és a lelkemre, és nem szegem meg ezt sosem.

Anyám élete: a gürcölés és a mocsok, ahogy örökre a helyére szegezi apám ujja… sosem lesz az én életem.

Nem hagyom.

Tartalom

Prológus

Első rész – Hívatva

Első fejezet – Tüske és fertőzés

Második fejezet – Láz és fizetség