A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Maddison Michaels, The Bachelor Betrayal
(Secrets, Scandals, and Spies #2), 2022

Fordította:
BOHÁK ILDIKÓ

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A gyalázatos herceg (Szentek & Szélhámosok 1.), 2022

Az érzéketlen gróf (Szentek & Szélhámosok 2.), 2022

A megsebzett úrnő (Szentek & Szélhámosok 3.), 2023

Az alvilág rabságában (Álarcok & Ármányok 1.), 2023

The Bachelor Betrayal

Copyright © 2022 by Maddison Michaels

All rights reserved.

Hungarian translation © Bohák Ildikó, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-45-4

Csodás testvéremnek, Jordanhának ajánlom ezt a könyvet, aki nem csupán figyelemre méltó teremtés, hanem tehetséges fényképész, és a lehető legjobb testvér is, akit az ember kívánhat! Szeretlek, tesó, igazán áldottnak érzem magam, és hálás vagyok érte, hogy az életem része vagy!

Első fejezet

London, 1884 augusztusa

A vonatból nagy zajjal felcsapott a gőz, így kész csoda volt, hogy Kaitlyn Montrose meghallotta a súrlódó hangot ott, a poggyászkocsiban, és rögtön felismerte, hogy egy tőr hangja ez, melyet a tokból húznak ki. A helyzet felismerésében nem a túlságosan éles hallása segített, hanem az, hogy nem először történt vele ilyen.

Kat egy gyors mozdulattal a míderbe dugta a kezében lévő lapot, majd hirtelen oldalra nézett. A szeme sarkából látta, hogy egy csillogó fémpenge alig harminc centire elsuhan a feje mellett, majd hangos koppanással fúródik a falburkolatba.

Villámgyorsan megfordult, és megpillantotta az alakokat az ajtóban – két férfi állta el a kupékhoz vezető utat. Meglehetősen jellegtelen, barna öltözékben voltak, s kopott, fekete csizmát viseltek. Kat azt is kiszúrta, hogy a körmük alatt vastagon áll a piszok. Az egyik alacsony volt, és zömök, az ökle nagy, az orra pedig lapos, mint egy bokszolónak, és az övén csüngött egy üres késhüvely. A késhajigáló, gondolta magában Kat. A másik hórihorgas volt, és szikár, s deréktájékon enyhén kidudorodott a kabátja, ami azt sejttette, hogy egy pisztolyt rejteget.

Kat nem számított erre a kis meglepetésre.

– Szándékosan hibáztad el? – szegezte neki a kérdést Kat. Először a falban lévő késre, majd a férfira pillantott, s a szeme szikrát szórt dühében. – Vagy elbénáztad?

– Mi a fenét mondtál az imént? Ismételd meg! – horkant fel a férfi, miután hitetlenkedve pislogott egyet.

– Nagyot hallasz talán? – tette fel a költői kérdést Kat egy sóhaj kíséretében. Tisztában volt vele, hogy a szemtelenkedéssel alaposan felpiszkálja őket, de úgy okoskodott, hogy teljesen mindegy, hiszen lesz ez még így se. Kénytelen kiállni ellenük, ha ki akar jutni innen, és azzal, amit tenni fog, amúgy sem lesznek megelégedve.

– Nagyot hallani? Én? – kérdezett vissza a fickó, és úgy fújtatott, mint egy bika. – Ernie! – fordult a másik felé. – Te is hallottad? Tényleg kigúnyolta a képességeimet, és még a hallásomat is becsmérelte?

A másik megvakarta az állát, és hosszúkás arcán zavart kifejezés tükröződött.

– Nos, úgy vélem, csakugyan így történt, Tommo!

– A megbízónk említette, hogy furcsa vagy, de azt nem mondta, hogy ennyire ostoba – mondta a Tommo névre hallgató férfi hunyorogva, és a dühtől elvörösödött.

– Megbízód? – húzta az időt Kat, és közben kissé felemelte a sarkát a földről, hogy felkészüljön az elkerülhetetlenre. – Szegény! Remélem, visszaadod neki a fizetésed, ha már így elbaltáztad a melót!

Tommo ökölbe szorította a kezét, az állkapcsa megfeszült, és egyenesen Kat szemébe nézett.

– Kissé félreértelmezed a helyzetet, kicsikém – mondta, és kiropogtatta az ujjait. – Szerintem jobban tennéd, ha berezelnél ahelyett, hogy itt szájalsz nekem. Most pedig ide szépen azzal a levéllel!

Ó, tehát ezért jöttek!

– Kizárt! – válaszolta Kat egy mosoly kíséretében.

– Add át szépen azt a levelet, és nem esik bántódásod, ígérem! – mondta az Ernie nevű fickó. Tett egy lépést előre, s a kabátja felé közelített a kezével.

Kat tisztában volt vele, hogy nem mond igazat.

– Mintha már említettem volna az imént, hogy a kérést sajnos nem teljesíthetem! – jelentette ki magabiztosan.

Nem azért hajkurászta egész héten a kis információmorzsát, melyet a levélben talált, hogy egyszerűen átadja ennek a két nyomorultnak.

– Nem bánom, megpróbálhatod elvenni tőlem. Bár nem ajánlom, ha engem kérdezel! Csakis azért szólok, hogy később ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek!

– Hát ennek meg mi baja? – kérdezte Ernie Tommótól. – Talán zavar támadt az agyában a kis szendének?

– Nem ártana értelmet csepegtetni abba a csinos kis fejecskéjébe – mondta Tommo. Tetőtől talpig végigmérte Katet, s a tekintete végül a dekoltázsán állt meg. – Senki sem fogja meghallani a sikoltozásodat, kislány! Érted?

Kat nem hitt a fülének. Vajon jól hallotta? Szendének nevezték, és erőszakkal fenyegetőznek? Ami sok, az sok! Kat hirtelen kitépte a falból a kést, és megcélozta vele Ernie kezét. Egy milliméterrel sem hibázta el. A kés áthatolt a tenyerén, és mélyen befúródott a húsba. A sebből ömleni kezdett a vér. A fickó a kezére pillantott, majd üvöltve rogyott a földre.

Tommo a társát nézte, és mintha elbizonytalanodott volna kissé, ahogy a tekintete egy pillanatra elidőzött a vérző seben. De aztán lehajolt, és kihúzta a kést a társa tenyeréből, majd magabiztosan Katre pillantott.

– Most mi lesz, kicsikém? Nálam van a kés. Van még mit elhajítanod?

Kétségtelenül rátapintott a lényegre, mert valóban nem volt. Mondjuk, elővehette volna a stukkert, de nem akarta feleslegesen pazarolni az értékes golyót, ezért inkább egy szempillantás alatt a férfi előtt termett, amivel alaposan meglepte. Tommo vadul hadonászni kezdett a késsel, de Kat elkapta a csuklóját, majd nagy erővel az orrába fejelt. A férfi feje hátrabiccent, a kést pedig a földre ejtette. Az orrából csöpögött a vér, és szinte villámokat szórt fekete gombszeme.

– Ezért megfizetsz, te szajha!

– Micsoda modortalanság! – húzta össze a szemöldökét Kat, majd a könyökével torkon ütötte. Tommo a nyakához kapott, és levegőért kapkodott.

Kat a falhoz lökte, és a kést villámgyorsan felvette. A férfi még mindig zihált, de megpróbált felegyenesedni, erre Kat közelebb lépett, és a stukker markolatával fejbe verte. A fickó a földre zuhant, és mozdulatlanul feküdt előtte.

– Na! Ez az élmény talán rávezet arra, hogy a jó modor néha nem árt! – morogta Kat, és sóhajtott egyet.

A másik nyomorult még mindig eszméletlenül feküdt a padlón.

A vonat lassított, mert a London előtti utolsó állomáshoz, New Cross felé közeledett.

Kat az ajtóhoz ment, s kinyitotta a jobb oldalit, mely nem a peronra nyílt, majd egyenként odavonszolta őket. Amikor a vonat megállt, mindkettőt kilökte, és a két nyomorult a vágány melletti sövényben végezte. Kicsit nyögdécseltek, amikor földet értek, de egyik sem tért magához teljesen.

Kat bezárta az ajtót, és éppen csak hogy végzett, már nyílt is a poggyászkocsi peron felőli ajtaja.

Kat sem késlekedett. Mintha mi sem történt volna, elhagyta a poggyászkocsit, s gyors léptekkel a kupék felé sietett. Közben többször lassú, mély lélegzetet vett, hogy lecsillapodjon hevesen zakatoló szíve. Nem aggasztotta a helyzet. Annyiszor élt már át hasonlót, hogy tudta, hamarosan pusztán a fáradtság lesz az egyetlen érzés, ami marad, és semmi más nem jár majd a fejében, mint hogy egy csésze teával a kezében pihenjen.

A jelzősíp éles hangja jelezte, hogy a vonat indulásra kész, s egy pillanat múlva valóban a végállomás, London felé zakatolt. Kat megállt a nagybátyja kupéja előtt, és mielőtt belépett volna, a füle mögé simított pár kósza hajtincset, melyek a dulakodás közben nyilván kiszabadultak a főkötő alól. Egy pillantást vetett magára az üvegablakban, és elégedetten konstatálta, hogy a megjelenése nem tökéletes ugyan, de nincs nagy baj vele. Meglökte az ajtót, és a fülkébe lépett.

Victor Montrose kissé lejjebb eresztette az újságot a kezében, és hunyorogva pillantott Katre.

– Valami galiba?

– Meggyűlt a bajom két fickóval, de ne aggódj, bácsikám, mindent sikerült kézben tartanom – vágta rá Kat, és közben kulcsra zárta a kupé ajtaját. Leült a vörös bársonyülésre Victorral szemben, majd megigazította magán a zafírkék szoknyát. – Honnan tudod?

– Kis szakadás van a ruhádon, kedvesem – nézett a bácsikája oda, ahol a vágás volt, éppen a bal válla alatt. – De a bőrödet nem sértette fel, ugye?

– Nem – válaszolta bosszúsan Kat, és szemügyre vette a megtépázott anyagot. – De Madame Arnout meg fog ölni érte, az biztos!

A francia varrónő mérhetetlenül büszke volt minden ruhára, melyet egyedi alkotásnak nevezett, s minden egyes ruhadarabra már-már gyermekeként tekintett. A hölgyet bizonyára megviseli majd a hír, hogy a csemetéjét megint rendbe kell szednie.

– Nem haragtartó fajta – állapította meg Victor vigyorra görbülő szájjal, s hátradőlt az ülésen. – Madame Arnout remek üzletasszony, és tetemes összeget számol fel a javításért. Akkor meg végképp nem haragtartó, ha újabb különlegesség elkészítésére kap megbízást. De legközelebb talán gyorsabban kéne elhajolnod előle, akármi is szakította fel az anyagot. Vagy nem erre tanítottalak?

Katnek görcsbe rándult a gyomra. Kénytelen volt belátni, hogy a bácsikájának igaza van. Nem ártott volna, ha még fürgébben reagálja le a helyzetet. Majd legközelebb ügyesebb lesz.

– Legalább a selyem alatt lévő védőréteg sértetlen! – vigasztalta Kat.

Victor bólintott egyet, és érdeklődve szemlélte a hasadást az anyagon.

– Még szerencse, hogy a pamut különleges szövése miatt szinte áthatolhatatlan az a réteg, legalábbis Madame Arnout mérget venne rá, hogy így van.

– Képzeld! Egy különleges, egyetlen mozdulattal levehető szoknyát is készít majd nekem! Olyat, amelyben könnyebben megy majd a mozgás, ha sor kerül a küzdelemre.

– Nagyon remélem, hogy alatta azért nadrágot is viselsz!

Kat csodálkozva pillantott bácsikája szemébe, aki az elmúlt húsz évben mindenre kiképezte. Kat tökéletesen elsajátította a fegyverhasználatot, megtanulta a puszta kezes küzdelem csínját-bínját, és gyakorolt megannyi, nem leánygyereknek való egyéb harci készséget. Másról nem is beszéltek ők ketten. Most pedig az öltözete miatt aggódik? Szinte hihetetlen!

– Persze, bácsikám! De gondolom, tudod, hogy az alsónemű is olyan, hogy a bokámon kívül nem sok minden látszik belőlem…

Most meg Victor nézett rá kikerekedett szemmel.

– Igen, tisztában vagyok vele. De a fekete nadrág sokkal jobban beleolvad az éjjel sötétjébe, mint a krémszínű pendely. Ja! És tégy egy szívességet a te öreg bácsikádnak, kedvesem! A jelenlétemben hanyagold az alsónemű taglalását, ha kérhetem! Haladó gondolkodású vagyok, de annyira azért nem, hogy az unokahúgommal ilyesféle dolgokról csevegjek – mondta vidáman.

Kat önkéntelenül vigyorogni kezdett. A nagybátyja nem is volt öreg, legalábbis egyáltalán nem tűnt idősnek. Ötvenes éveinek a végét taposta ugyan, de fittebb volt, mint bármely húszéves. Több volt az ősz hajszála, mint a fekete, de még mindig könnyedén meghódította a női szíveket, ami a feleségének, Daisynek természetesen egyáltalán nem volt az ínyére.

Amikor a vonat lassulni kezdett, Kat felpattant, és a bőröndből előkotorta a fekete bőrtekercset, amely a késkészletet rejtette. Visszaült az ülésre, és kitekerte a bőrt maga mellett. Az éles tőrökből és késekből álló válogatott garnitúra vakítóan csillogott a délutáni napfényben.

– Ez mindvégig itt volt, a bőröndben, s te fegyvertelenül álltál velük szemben? – kérdezte zord arckifejezéssel Victor.

– Miért csodálkozol? Nem te tanítottál meg rá, hogyan védjem meg magam puszta kézzel?

Viktor, ha akarta sem felejthette volna el, hiszen négyéves korától fogva nap mint nap hosszú órákat töltöttek az edzéssel.

– De arra is megtanítottalak, hogy sose lepjenek meg úgy, hogy nincs nálad fegyver – csattant fel szigorúan a mester. – Különösen nem egy vasúti kocsi szűk terében!

Victor hirtelen előredőlt, és előrántott egy kést a zsebéből, majd Katet az üléstámlának lökte, és a kést a torkához szorította.

– Fegyver nélkül maradni egy ilyen szűk térben kifejezetten ostobaság! – mondta keményen. – Hát nem azt tanítottam neked, hogy mindig számolj minden eshetőséggel? Az életedbe kerülhet, ha nem tartod be! Nem akarom, hogy az édesanyád sorsára juss, értsd meg!

– Honnan veszed, hogy fegyvertelen vagyok, bácsikám? – nyomta bácsikája hasához a stukkert. – Ennél jobb kiképzésben részesültem…

Victor büszkén nézett a lányra, és visszacsúsztatta a pengét a tokba, melyet a jobb ingujjába rejtett.

– Helyes. Nem viselném jól, ha az a sok idő csak pazarlás lett volna! A stukkernek sem vetted hasznát?

– Még annyit sem értek, hogy elpazaroljak rájuk egy golyót feleslegesen – válaszolta Kat, és visszatette a zsebébe a pisztolyt. Magához vette a kedvenc ezüsttőrét, melyet néhány apró rubin díszített, meg élete első fegyverét, a kést, melyet a nagybátyja adott neki a nyolcadik születésnapjára, majd a bőrtekercset visszatette a bőröndbe.

Amikor a vonat megállt, Victor felállt, és a poggyásztartóról leemelte a bőröndjét.

– Nem érkeztek még meg – mondta Kat, amikor kitekintett az ablakon a peronra. Nagynénjének és hétéves unokatestvérének, Samuelnek, valamint néhány inasnak már ott kellett volna lennie.

– Gondolom, a hintó elakadt a nagy forgalomban – jegyezte meg Viktor. Kinyitotta a fülke ajtaját, majd mindkét irányban alaposan körülnézett, mielőtt lement a lépcsőn, és megállt a nyüzsgő peronon. – Pontosan tudod, milyen lehetetlen vállalkozás ebben az órában átvágni Westminsteren! Mondjuk, az is igaz, hogy a feleségemnek a pontosság sosem volt az erőssége.

Kat a vállára terítette a kendőt, és követte bácsikáját. Kétségkívül igaza volt. Daisy sosem érkezett időben.

Victor a homlokát ráncolta, miközben folyamatosan a tömeget kémlelte. Végül letette a bőröndöt Kat mellé a földre.

– Megnézem a felső peronról, hogy vajon kiszúrom-e őket. Ha nem akadok a nyomukra, szerzek néhány hordárt, hogy segítsenek a cipekedésben, mert a poggyászt nemsoká kirakodják. Legalább indulásra készen várjuk őket, ha végre begurul a hintó az állomásra.

Kat bólintott egyet, majd tekintete követte bácsikáját, amint céltudatosan lépdelt. Méltóságteljesen vonult végig a peronon, ahogy az Harrow grófjához méltó, s szó mi szó, nem maradt észrevétlen. Az úriemberek tiszteletük jeléül megemelték a kalapjukat és meghajoltak előtte, a hölgyek pedig nem leplezték az érdeklődésüket, sőt egyesek szándékosan nekimentek, hogy Victor akár egyetlen rövid pillantásra méltassa őket.

A hölgyek még mindig versengtek a figyelméért, noha Victor köztudottan régóta nős volt. Némelyek olyan ostobaságokra voltak képesek a férfiak figyelmének felkeltése érdekében, hogy Kat helyettük is szégyenkezett.

A hordár közben nekilátott, hogy kipakolja a peronra a bőröndöket. Kat mutatta a kezével, hogy tegye csak a földre, majd megköszönte a szívességet.

A vonatállomás hangos nyüzsgése egy töredékmásodpercre elcsitult, szinte természetellenes volt a csend. Csak a szellő susogása hallatszott, de amúgy elnémult minden. Egyetlen pillanat volt az egész, majd egy éles sikoly törte meg a csendet.

Kat a hang felé fordította a fejét, s annyira megrémült, hogy libabőrös lett. Hidegség járta át a testét, noha nem tudta, mi történhetett. Aztán észrevette, hogy férfiak és nők állnak az ijedségtől megdermedve egy földön fekvő férfi mellett.

Amikor a bácsikája neve a fülébe jutott, vér tolult a fejébe.

Ne! Csak őt ne! Istenem, ő nem lehet! Victort nem veszítheti el! Kat sírva futásnak eredt.

Utat tört magának, félrelökve az embereket, és amikor bácsikája mellé ért, leguggolt a földre. Victor inge véres volt; az anyag gyorsan szívta magába a vöröset, és a folt egyre nagyobb lett a hófehér kelmén. Felületesen lélegzett, és halovány lett az arcszíne.

– Valaki hívjon orvost! – kiáltotta Kat kétségbeesetten a bámészkodóknak, majd lekapta magáról a vállkendőt. – Minden rendben lesz – mondta tettetett magabiztossággal, de érezte, hogy összeszorul a torka. A sebre szorította a kendőt a szíve mellett. – Rendbe jössz, hidd el!

– Tudhattam volna! Ostobaság volt! – suttogta Victor. – Váratlanul ért. A Kaméleon meglepett…

– De hiszen ez lehetetlen! – suttogta Kat. – Az az áruló Európában van! A levelekben is ez állt…

Victor lassan megrázta a fejét, arckifejezése szomorú és fájdalmas volt.

– Azt mondta…, hogy üdvözletét küldi a Kaméleon. Milyen ostoba voltam, hogy alábecsültem…

– …csitt! Bácsikám, most ne beszélj! Minden erődre szükséged van – mondta Kat, és könnyek csordultak végig az orcáján.

Victor köhögni kezdett, és Kat érezte, hogy a keze alatt vértől ázik a kendő.

– El kell mondanom neked, mielőtt túl késő lesz…

– …ne mondj ilyeneket! – vágott közbe Kat, és megpróbálta minden erejével elállítani a vérzést.

– De! Muszáj – zihálta Victor. – Már rég el kellett volna mondanom, de nem tudtam elviselni a gondolatát sem, hogy rosszat feltételezz rólam…

– Sosem lettem volna képes rosszat gondolni rólad! Bármi is legyen az, majd később elmondod! Most takarékoskodnod kell az erőddel!

– Mindketten tudjuk – mosolyodott el haloványan Victor –, hogy miként fest egy halálos seb.

– Nem hagyhatsz itt! – kiáltotta minden erejével Kat. – Hallod? Nem hagylak meghalni! Nem adhatod fel!

– Legalább – rázta meg az erős köhögés Victort – el tudok búcsúzni! Ha pár centivel arrébb… szúr meg, már rég… halott lennék – zihálta, majd vett egy szaggatott lélegzetet, és látszott, hogy szinte kapkod a levegőért –, bár előbb-utóbb… a végzet… úgyis utolér.

– Nem! Nem fogsz meghalni! Hallod? – kiabálta Kat, s próbálta erősebben elszorítani a vérző sebet.

Kérlek, Istenem, ne vedd el tőlem!

– Nem veszte…gethet…em az időt – dadogta, majd előhúzott a zsebéből egy rézkulcsot. – Olyan sokszor el… akartam… mondani.

– Elmondani? Mit? – törölgette le Kat a könnyeit.

– Vedd el! – mondta, és Kat kezébe nyomta a kulcsot. – A széfemet nyitja. Már korábban el kellett volna mondanom!

– Bácsikám, kérlek! Küzdened kell! Nem hagyhatsz itt!

Victor lágyan elmosolyodott, és erőtlenül megszorította Kat kezét.

– Az én bátor Katem! Mindig olyan… büszke… voltam rád!

– Szeretlek, bácsikám! – zokogta Kat, és megcsókolta a férfi arcát. – Ne hagyj el, kérlek! Nem tudom, hogy mihez kezdjek nélküled!

– Ne csináld! Montrose lány vagy, sose feledd! Megtanultál minden leckét – mondta acélos hangján, majd köhögött megint, és elhagyta az ereje. – Vigyázz Samre és Daisyre! Ők nem olyan erősek, mint te!

– Így lesz – bólogatott Kat. – Ígérem!

Megint elmosolyodott halványan, és meredten nézett Katre. Ismét megpróbálta megszorítani a kezét, de már egyáltalán nem volt benne erő.

– Ne feledd… szeretlek, kedvesem! – mondta, majd teljesen elernyedt a keze Kat tenyerében, és üres tekintettel meredt rá.

Kat csak rázta a fejét. Nem lehet, hogy elment! Túl erős volt, túl makacs! Csak nézte a bácsikája üres tekintetét, és kénytelen volt belátni, hogy megtörtént. Muszáj volt szembenézni a ténnyel, hogy a Kaméleon névre hallgató bérgyilkos örökre elvette tőle a nagybátyját.

Kat úgy érezte, hogy elviselhetetlen hidegség járja át a lelkét, és megbénítja a testét. Erősebben megragadta nagybátyja kihűlt kezét, és a füléhez hajolt.

– A Kaméleon meg fogja bánni a mai napot, bácsikám! Nem fog tudni elmenekülni a végzete elől – suttogta. – Megígérem neked, hogy szenvedni fog, ahogy te szenvedtél, mert visszaküldöm oda, ahonnan érkezett: a pokolba!

Második fejezet

London, 1885 novembere

Kat a ködben állva magasba lendítette a kampót, és egy pillanat múlva hallható volt, ahogy a fémhorog beakad az első emeleti erkély kőkorlátján. Nem akárhol volt: Somerville vikomtjának rezidenciáján.

Kesztyűs kezével megragadta a kötelet, és elkezdett felfelé mászni a kőfalon. Nadrágot és bőrcsizmát viselt, s a kőfal mélyedéseiben lépkedve könnyedén kapaszkodott felfelé.

A szokásos fekete öltözék volt rajta, melyet titkos bevetéseken viselt. Örömmel töltötte el, hogy a köpeny és az álarc védelmet nyújtott az éjszakai hideg ellen, és az sem volt mellékes, hogy inget és a nadrágot viselt, vagyis nemcsak a kilétét fedte el, azt sem sejthette senki, hogy az öltözék egy hölgyet rejt.

Hamarosan felért, s a párkányba kapaszkodva ügyesen átugrott a korláton. A kőpadlóra hangtalanul, lábujjhegyen érkezett. Az erkély és a ház is sötét volt. Csend honolt, az éjszakai köd elnyelt minden neszt.

Balra pillantott, és meglátta a kétszárnyú üvegajtót, mely Lord Somerville hálószobájához vezetett. Ha minden jól megy, akkor az informátor gondoskodott róla, hogy nyitva legyen. De Kaitlyn sosem bízott teljesen abban, hogy minden terv szerint halad, különösen nem ebben az esetben. Az álkulcskészlet most is a nadrágzsebében lapult, nélküle egy lépést sem tett. Természetesen a kés- és tőrkészlet sem maradhatott el. Sosem lehet tudni, mikor mire van szüksége az embernek…

Hangtalanul átsuhant az erkélyen, és megállt Somerville hálószobájának bejárata előtt. Az ablaküveg előtt elhúzott súlyos drapéria eltakarta a szobát, így Kat semmit sem látott, ezért várt egy pillanatot, és hallgatózott, de egyetlen nesz sem hallatszott odabent. Megfogta a kilincset, és óvatosan lenyomta. Az ajtó gond nélkül kinyílt.

Odabent is nagy volt a csend. Beljebb lépett, de az ajtót résnyire nyitva hagyta arra az esetre, ha a szobát gyorsan el kéne hagynia. Alaposan körbenézett a siváran berendezett helyiségben. A szoba közepén régi, baldachinos mahagóni ágykeret állt, mint valami hatalmas őrszem. A vastag kék függönyanyagot karmazsinvörös szaténszalaggal erősítették a faoszlopokhoz. Porréteg fedte a paplant is, ahogy a pézsmaszagú hálószoba többi bútordarabját.

A lord szemlátomást nem engedte be ide a szolgálókat túl gyakran, vagy annyira elromlott a látása, hogy nem vette észre a hanyag munkát. De Kat inkább az első eshetőségre szavazott, különösen, hogy az informátoroktól kapott hírek alátámasztották az elméletet. A lordnak állítólag üldözési mániája volt, s a viselkedésnek bizonyára volt valóságalapja. Végül is azok, akik zsarolásba keverednek, általában nem élnek hosszú életet.

Kat az informátor által is említett közönséges vízfestményt kémlelte, melyet mintha ottfelejtettek volna a kandallópárkány felett, s mely pont olyan állapotban volt, mint a szoba többi kelléke. Kat óvatosan a festményhez lépett, és ujjával lágyan végigtapogatta a keret alját, s a jobb oldalon ki is tapintotta a gombot. Megnyomta, a festmény kissé kiemelkedett, majd kinyílt, mint egy ablak, felfedve ezzel a mögötte megbújó páncélszekrényt. Az informátorok ebben sem tévedtek.

Érdeklődéssel kémlelte a fekete széf vasajtaját. Lord Somerville egy amerikai vállalat, a Day and Newell páncélszekrényét vásárolta meg. Sokkal biztonságosabb volt angol társainál, és a hozzá gyártott kulcs nélkül szinte lehetetlen volt az ajtónyitás. Szinte lehetetlen, de nem teljességgel.

Ahogy az egy idős remetétől elvárható, mint amilyen Somerville volt, olyan értékes dolgokat tarthatott benne, amik megérték a befektetést, hiszen ennél jobb és biztosabb páncélszekrényt nem árultak szerte a világon. Ha pedig Kat megtalálja az iratok között azt a naplóbejegyzést, mely említést tesz a Kaméleonról, akkor meg is érti a gondos választást, hiszen hol máshol őrizné az ember ezt a kincset, mint a lehető legbiztonságosabb helyen.

Kat alapelve az volt, hogy mindig minden eshetőségre fel kell készülni. Most, úgy tűnik, kifizetődik az alaposság, és megtérül a sok munkaóra, melyet az amerikai Mr. Hobbs tanítványaként töltött, aki a világ leghíresebb lakatosmestere volt. Kat kitanulta a zárnyitás csínját-bínját. Elvégre a mester egykor éppen a Day and Newellnek dolgozott, vagyis ő volt az, aki a Kat előtt lévő mintadarabot tervezte.

Katnek egy apró mosoly jelent meg a szája szélén. Nemsokára feltöri a zárat! Ezt a feladatot kedvelte leginkább. A zsebéből előhúzta a kis bőrtokba csomagolt álkulcskészletet, és kiválasztott két megfelelő tűt. A zárhengerbe csúsztatta őket; az egyiket felül, a másikat alul. A felső tűt óvatosan előre-hátra mozgatta a hengerzárbetétben, és ezzel egy időben finoman forgatni kezdte a másik tűt a zár alján.

Kissé tovább tartott, mint tervezte, sejtése szerint majdnem három percig, de tovább mozgatta a felső tűt, és közben kis nyomatékot adott az alsónak. A csapok lassan a helyükre kerültek. A felső tűvel fordított még egyet rajta, mire halkan kattant a zár, és láss csodát: kinyílt. Kat odavolt ezért a kattanó hangért.

Elfordította a páncélszekrény kilincsét, és kinyitotta az ajtaját. Valóban, a fémdoboz alján ott volt a barna bőrkötéses napló. Kat nem is foglalkozott mással. Kivette, majd villámgyorsan átlapozta, a tekintete végigfutott a sorokon. Ujjai kissé megszorították a bőrkötést, amikor észrevette, hogy a Kaméleon szó számtalanszor szerepel az oldalakon.

– Attól félek, hogy az nem a tiéd – szólalt meg mögötte egy mély hang.

Kat gyorsan becsukta a naplót, és megfordult. Egy férfi állt a nyitott üvegajtó előtt, de az arcát nem tudta tisztán kivenni a sötét szobában. Magas volt, és széles vállú, a beszéde alapján úriember, de annyi bizonyos, hogy nem az idős Lord Somerville. Az egyetlen kis probléma az volt, hogy elállta Kat menekülési útját. Hogy lehet, hogy nem hallotta meg a közeledését? Egy ilyen magas ember bizonyára keltett valami zajt! Hanyag munka, Kaitlyn! Tényleg nagyon hanyag!

– Nocsak! Egy álarcos bandita! Milyen eredeti – mondta a férfi vidáman Kat öltözékét nézve, majd belépett a szobába. Alaposan körbenézett.

Kat zihálni kezdett, ahogy a fény egyre inkább felfedte az arcát: ugyanis nem más állt előtte, mint maga Marcus Black, Westwood grófja, aki nagybácsikája kedvenc tanítványa volt.

Az arcvonásai keményebbnek tűntek, a tekintete pedig vadabb volt, mint legutóbb, amikor tizennégy éves korában látta. Nagyon elszántnak tűnt, s valahogy tapintható volt körülötte a veszély. A legérdekesebb az egészben, hogy a férfi ennyi év után is képes volt hatni rá. Teljesen elbizonytalanította. Kat még mindig vonzódott hozzá. Teste összerezzent a gondolatra, hogy a férfi egyetlen pillantása elég volt ahhoz, hogy felébressze szunnyadó vágyát.

De már nem ugyanaz a fiatalember volt, mint egykor. Leginkább a tekintete változott. Mintha eltűnt volna belőle az öröm és a reménység, mely egykor jellemezte, s a jéghideg acélkék szempárból csak úgy sugárzott a keménység.

Mondjuk, nem is csoda. Kat hallotta a híreket. A feleségét brutális kegyetlenséggel meggyilkolták, és Nathanielt, a testvérét, akivel Kat évekig együtt edzett a lányiskolából való hazatérése után, árulónak bélyegezték, és egy párizsi robbantásban vesztette életét.

Katet végtelen szomorúság töltötte el minden egyes alkalommal, amikor eszébe jutott Nathaniel. Mindig a testvéreként tekintett rá. Kat úgy tudta, hogy Marcusnak nem volt tudomása róla, hogy ő és Nathaniel együtt edzettek, mert amikor ez történt, Marcus a feleségével már évek óta Európában élt, és kormányzati megbízásokat teljesített.

– Légy jó fiú, és tedd szépen az ágyra a naplót – mondta Marcus, és a hangjában nem volt fenyegetés. Mondjuk, nem is volt rá szükség. Magabiztos viselkedése és kimért hangja elárulta, hogy nem kenyere az engedetlenség.

Kat mérlegelte a lehetőségeit. Marcus férfinak hitte, ami jót jelent, hiszen nem akarta felfedni előtte a kilétét. Ennyi év után ki tudja, hogy megbízhat-e benne még. Nyilvánvaló, hogy ő is a naplót keresi. Ez két dolgot jelent: vagy ő is a Kaméleon után nyomoz, vagy ő maga a Kaméleon.

Az utóbbi gondolattól a gyomra is összeszorult. Nem hitte, hogy így volna, de Kat már semmin sem lepődött meg igazán. Victor titka elég volt hozzá, hogy kibillentse Katet az egyensúlyából, s azóta nem nagyon talált semmi kapaszkodót.

– Nem hinném, hogy a tiéd – mondta Kat londoni akcentussal olyan mély hangon, amennyire csak tőle telt, s közben zsebre vágta a naplót.

Marcus elmosolyodott, de a szeme nem tükrözte az arckifejezése változását.

– Lehet, hogy a napló Somerville páncélszekrényében volt, de az igazság az, hogy történetesen az enyém. Pontosabban néhai feleségemé.

– A feleségedé? – kérdezte kisvártatva Kat. Hallott a néhai hölgyről, a gyönyörű Westwood grófnőről, aki Marcust állítólag teljesen levette a lábáról.

Marcus termetéhez képest meglepően puhán és halkan lépett egyet Kat felé, ami megnyugtatta kissé abban az értelemben, hogy nem érezte magát annyira figyelmetlennek a hibáért, hogy Marcus észrevétlenül tűnt fel az ajtóban az imént.

– Igen, a feleségemé. Vagyis az enyém.

Nos, amennyiben ez igaz, akkor valóban az övé, de Kat túlságosan sok energiát fektetett eddig a Kaméleon nevű bérgyilkos hajkurászásába ahhoz, hogy csak úgy veszni hagyja az egyetlen nyomot, ami használható. Úgy érezte, hogy képtelen lenne belenyugodni abba, hogy a pokolfajzat kicsúszik a kezéből. Nincs más hátra, még Marcusszal is szembeszáll, ha úgy hozza a helyzet.

– Azt tanácsolom, hogy add ide most, vagy kénytelen leszek elvenni.

A tekintetén látszott, hogy nem a levegőbe beszél, és a hangjában most már volt némi fenyegetés. Kétségtelenül sokan megijednének tőle, de Katet más fából faragták. Ugyanazt a kiképzést kapták ők ketten, ezenkívül Kat tudta, hogy a felszín egy tiszteletre méltó embert rejt, legalábbis egykor így volt.

– Próbáld meg – válaszolta Kat.

Egy pillanatra úgy tűnt, mintha Marcus jól szórakozna a válaszon, de aztán komoly lett az arckifejezése, és nagyot sóhajtott.

– Biztos, hogy szükséges ez a játék?

– Nagyon úgy tűnik – válaszolta Kat, és közben felmérte a menekülési lehetőségeket, hiszen most már biztosra vette, hogy Marcus mindenképpen meg akarja kaparintani a naplót. – De figyelmeztetlek: remek játszótárs vagyok!

– Értettem a célzást – mondta dörgedelmes hangon Marcus.

Kat még azelőtt meglátta Marcus szemében a támadást, mielőtt nekilendült volna, ezért villámgyorsan a padlóra vetette magát, és úgy gurult, mint egy labda, majd újra talpra pattant Marcus háta mögött.

Marcus kisvártatva megfordult, és elkapta Kat karját.

– El kell ismernem, hogy nagyon gyors vagy – mondta.

Kat a férfi felé fordult kissé, és lendületből mellbe vágta.

Marcus felmordult fájdalmában, hátrahőkölt, és közben elengedte Kat karját. Kat hátrahajolt, és egy rúgással megcélozta a férfi mellkasát. Marcus a baljával elkapta Kat lábát, majd ő maga is a magasba lendítette a sajátját.

Katnek karral sikerült tompítania a rúgást, s közben a könyökével mért rá csapást. Így ment ez még egy ideig, mindkettő sikeresen hárított minden támadást, s egyikük sem adta fel a harcot, így szinte keresztbe-kasul táncolták az egész szobát.

Marcus alaposan megtanult Kat bácsikájától minden fogást. Kat büszke volt rá, hogy bárkit képes legyőzni, de be kellett látnia, hogy Marcus a termete miatt még neki sem egyszerű ellenfél. Kat tudatában volt annak, hogy ő a legjobb, s kifejezetten büszke volt rá, hogy egyetlen férfi sem volt képes legyőzni őt. Eddig.

Kat káromkodott egyet, amikor tudatosodott benne, hogy Marcus egyre inkább a falhoz szorítja, ami annyit jelent, hogy kisebb eséllyel mérhet rá sikeres csapást. Tudta, hogy taktikát kell változtatnia, ezért abbahagyta a támadást, és hagyta magát. Marcus elkapta a karját, majd testével a falhoz szorította a lányt.

A férfi Kat domborulataihoz feszült, és a lány ösztönösen gyorsabban vette a levegőt. Marcusnak széles mellkasa, és izmos teste volt, és Kat képtelen volt figyelmen kívül hagyni azt a férfias, forró erotikát, ami sugárzott minden porcikájából.

Marcus egy pillanatra megtorpant, és feszülten végignézett Kat testén.

– Te nő vagy?

– Szia, Marcus! – mosolygott rá Kat az álarc mögül, és próbálta figyelmen kívül hagyni a teste izgalmát, amit a férfi érintése kiváltott. – Jó lenne azt mondani, hogy milyen csodás újra látni téged ennyi év után – vont vállat. – De a körülményeket tekintve ebben egyáltalán nem vagyok biztos.

– Lady Kaitlyn? – kérdezte kisvártatva Marcus, mert egy kis időbe telt, amíg felismerte a hangját.

Kissé lazított a szorításon, de még mindig nem engedte el a lányt. A feje fölé emelte Kat mindkét kezét, és egy kézzel összefogta mindkét csuklóját.

Kat melle akaratlanul is jobban hozzányomódott a férfi mellkasához, aki lehúzta az álarcát. Kat ismét nagyot sóhajtott.

Hallotta a férfi zihálását, és látta, hogy alaposan szemügyre veszi az arcát. Kat próbálta kitalálni, hogy vajon mit gondol róla, de az arckifejezése nem sokat árult el.

– Felnőtt nő lettél – szólalt meg Marcus rekedt hangján végre, és Kat észrevette, hogy az állkapcsa feszül. Valószínűleg ideges lett, mint gyerekkorukban megannyiszor. Kat szerette ugratni, s nem mindig sült el jól.

– Tizenkét év alatt valóban öregszik az ember – válaszolta Kat.

Úgy tűnt, hogy vele ellentétben Marcusra nem vonatkozott ez a szabály, mert mit sem változott, leszámítva, hogy keményebbnek és veszélyesebbnek tűnt, ami igazság szerint ellenállhatatlanná tette, úgyhogy Kat megint azon kapta magát, hogy a lélegzete is eláll, pedig ilyesmi nem gyakran fordult vele elő.

– És mi a fenét keresel itt? – kérdezte alattomosan hunyorogva Marcus.

– Hát nem világos? – dörmögte Kat, és próbált újra a küldetésére koncentrálni. – A naplóért jöttem.

– A fenébe is! Könnyen bajod eshetett volna, te bolond!

A férfi arca olyan közel volt hozzá, hogy nem látott mást, csak a szemét, s azt is olyan közel, hogy kiszúrta az írisz kékjében úszó szürke foltokat. Még sosem volt rá alkalma, hogy megfigyelje ezt az érdekes mintát.

Aztán Kat mintha megszédült volna egy rövid pillanatra, mert teljesen elbűvölte a jelenség. A férfi tekintete, aztán a kölni fás illata borzolta minden érzékét. Szantálfa volt, meg még valami, amit nem tudott beazonosítani. Kat megrázta magát képzeletben, s magához tért. Összpontosíts, Kaitlyn! Nem engedhette meg magának, hogy eltereljék a figyelmét! Még akkor sem, ha ebben a pillanatban Marcus miatt tetőtől talpig nőnek érezte magát, ami még soha senki társaságában nem fordult elő.

– Szóval – folytatta Marcus –, mit tudsz felhozni a mentségedre?

– Azt, hogy őszintén sajnálom, ami most következik – válaszolta.

Igazat beszélt. Valóban sajnálta, de abban a pillanatban nem látott más megoldást. Ki kellett szabadulnia a szorításból, kicsit távolabb kellett kerülnie a férfitől, mert börtöne lett az összes felszínre törő érzés.

Marcus még megszólalni sem tudott, Kat minden erejét összeszedve mozgásba lendítette a térdét, és megcélozta a férfi lába közét, aki hatalmasat káromkodva először térdre esett, aztán összegörnyedve elterült a padlón.

Kat egy pillanatig csak állt, fáradtan zihált, és a férfit nézte a padlón.

– Annyira sajnálom, Marcus! Normális esetben nem ütök övön alul, de ebben az esetben muszáj volt – magyarázkodott.

Kat villámgyorsan elindult az ajtó felé, s közben azon töprengett, hogy még mindig a keresztnevén szólítja a férfit, akárcsak kislány korában. Itt az ideje elhagyni a terepet. Így is tovább maradt, mint kellett volna.

– A francba! Azonnal gyere vissza! – nyögte ki Marcus a szőnyegen fetrengve.

– Szükségem van a naplóban lévő információkra, de miután elolvastam, eljuttatom hozzád – mondta Kat. Magának csendben hozzátette, hogy arra is figyelni fog, hogy kordában tartsa az érzéseket, melyek elfogták a férfi láttán. Még egyszer rápillantott utoljára, majd kisietett az erkélyajtón. Sietve a korláthoz futott, átugrott rajta, majd a rögzített kötélbe kapaszkodva leereszkedett. Csizmája talpa puhán érintette a földet.

Kat szidta magát. Hogy hibázhatott ekkorát? Engedte magát a falhoz szorítani, s ennek nyilvánvalóan az az oka, hogy mélyen megrendítette a találkozás. Nem tapasztalt korábban ilyen érzést, és elgondolkodtatónak találta a viselkedését. Nem hagyta nyugodni az a furcsa érzés, ami a testét járta át, amikor a férfi hozzáért.

Még soha egyetlen férfi sem billentette ki az egyensúlyából. Tulajdonképpen nem sok türelme volt azokhoz a nőkhöz, akik áradozva beszéltek a teremtés koronájáról, és elgyengültek az erősebbik nem vonzerejét látván, és most, hogy szemtől szemben állt Westwood grófjával, ugyanebben a cipőben járt. Elfogadhatatlan viselkedés! Soha többé nem fordulhat elő!

Kat megrántotta a kötelet, az acélhorog kiakadt, majd lehuppant mellé a földre. Felszedte, majd a bokorban hagyott táskába tömte a felszerelést. Fintorogva vette tudomásul, hogy a keze remeg kissé. Ez sem fordult elő vele soha még, és egyáltalán nem tetszett neki az újdonság.

Nem azért vált azzá, akivé, hogy ilyen hibát ejtsen. Victor is többet várna tőle. Nem fordulhat elő többé, hogy Marcus vonzereje elterelje a figyelmét.

– Meg foglak találni, Lady Kaitlyn! Számíts rá! – kiabálta Marcus odafentről. – És megszerzem azt a naplót!

Kat visszafojtott lélegzettel nézett fel az erkélyre, és meglátta, hogy a kék szempár elszántan világított rá a sötétben. Milyen hamar magához tért! Nem csoda, hisz Marcus mindig erős volt, mint az acél.

– Egy próbát megér – vette fel a földről Kat a táskát. – De nem sok az esélyed. Legalábbis addig, amíg nem én magam akarom úgy, hogy megtalálj – mondta elrejtve a gyengeségét, hiszen, ha a férfi megneszelné, újra lecsapna rá. Mindkettőjüket erre képezték.

– Komolyan beszélek, Kaitlyn – válaszolta. – Nem viccelek! Elkaplak, és visszaveszem a naplót!

Ez már nem ígéret volt, hanem fenyegetés. De Katet a félelem helyett hatalmába kerítette valamiféle örömteli boldogság, melybe azonnal némi aggodalom vegyült, hiszen meglehet, hogy a férfi, akit egykor ismert, nincs többé. Sokat változik az ember a hosszú évek során, és a gonosz sötét árnyéka vetülhet oda, ahol egykor jóság és reménység lakott. Kat túlságosan jól ismerte az élet ezen oldalát.

– Én sem tréfálok – válaszolta Kat. – És visszaadom neked a naplót, ha végeztem, feltéve persze, hogy Victor halálához semmi közöd. Ha mégis volna, akkor ígérem, hogy nem szükséges megkeresned, mert én jövök el érted – jelentette ki, majd anélkül, hogy visszanézett volna Marcusra, elindult a Somerville-birtok hátsó kertjén át a hintója felé. Marcus fenyegető szavait és átható tekintetét azonban nem volt képes kiverni a fejéből.

Biztos volt benne, hogy Marcus nem adja fel, és ez a bizonyosság olyan izgalommal töltötte el, mint még soha semmi.