Lynne Graham

Becsület kérdése

Lynne Graham

Orosz rulett

Lynne Graham

Egy büszke spanyol szerelme

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Lynne Gaham, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2023

Eredeti címe: The Greek Tycoon’s Disobedient Bride

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2011)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Lynne Graham, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2023

Eredeti címe: The Ruthless Magnate’s Virgin Mistress

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2011)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Lynne Graham, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2022

Eredeti címe: The Spanish Billionaire’s Pregnant Wife

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2011)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA LEGSZEBB TÖRTÉNETEI 38. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

e-ISBN 978-963-540-667-8

- Kép: Shutterstock

HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Lynne Graham

Becsület kérdése

előhang

Fél nyolckor Lysander Metaxis belépett jachtja szalonjába, ahol alkalmazottai már vártak rá. A görög milliárdos rendszerint reggel hatkor kezdte a munkát, így körülötte mások sem lustálkodhattak sokáig.

Dimitri, a személyi titkára átnyújtott neki egy mappát.

– Remélem, megelégedésére szolgál az anyag, uram – dünnyögte.

Lysander figyelmesen megnézte a Madrigal Courtról készült fotókat. Az Erzsébet kori udvarházat több oldalról sűrű erdő határolta, így igazán jó felvételeket csak a levegőből lehetett készíteni róla.

A férfi jól látta a romlás nyilvánvaló jeleit a kiváló minőségű fotókon, s elkomorult. Mint megállapította, az épületnek sürgős felújításra lenne szüksége. Le kell cserélni a tetőt, kijavítani a homlokzatot, sőt az egyik főfalon is gyanús kitüremkedést vett észre. Gladys Stewartnak, a jelenlegi tulajdonosnak láthatóan nem volt pénze az udvarház karbantartására, ugyanakkor makacsul ellenállt Aristide Metaxisnak, Lysander apjának, aki többször is vételi ajánlatot tett Madrigal Courtra.

Az idős hölgynek azonban aligha volt már sok ideje hátra, Lysander pedig abban reménykedett, hogy a halála után lehetősége nyílik megvásárolni az épületet.

Az udvarház négyszáz évig volt az anyja családjának tulajdonában, míg anyagi okokból rá nem kényszerültek az eladására. Így aztán a birtok visszavásárlása egyfajta becsületbeli üggyé vált a Metaxis családban. Márpedig a becsület sokat jelentett a talpig görög Lysandernek. Noha a világ leggazdagabb emberei közé tartozott, nem felejtette el a szerény kezdeteket, az örökbefogadását megelőző rettenetes időszakot. Ugyanis – s ezt sokan nem tudták róla – nem vér szerinti, hanem örökbe fogadott fia volt Aristide és Virginia Metaxisnak. De ettől nem kevésbé, hanem jobban szerette őket, és soha nem bocsátotta volna meg magának, ha későn sikerül csak megszereznie Madrigal Courtot. Merthogy bizonyos körülmények fölöttébb sürgőssé tették nevelőanyja szülőházának visszavásárlását.

Egy meseszép barna lány suhant át a szalonon, akinek csodás idomaiból nem sokat takart a testén körbetekert, majdhogynem átlátszó, vékony selyemszárong.

– Gyere vissza az ágyba! – búgta sejtelmesen, miközben Lysanderhez törleszkedett.

A férfi azonban eltolta magától.

– Nem látod, hogy dolgozom? – kérdezte hűvösen.

Az irodai alkalmazottak lopva egymás pillantását keresték. Ők már tudták, amit a lány nem: hogy Lysander Metaxis valamilyen gáláns ajándék kíséretében hamarosan útjára bocsátja. Az iparmágnás érdeklődését ugyanis egy nő sem tudta sokáig lekötni. Pár hétig tartottak a kapcsolatai, aztán ráunt a szeretőire.

– Dimitri! – nézett fel a fényképekből Lysander. – Mik azok a műanyag csövek a kertfalon belül?

A személyi titkár közelebb lépett, hogy szemügyre vegye a kérdéses fotót.

– Hát, szerintem leginkább egy üvegház vázára emlékeztet… De arról, hogy hogy kerül oda egy üvegház, sajnos fogalmam sincs, uram.

Lysander megsemmisítő pillantást vetett a titkárra, aztán utasította, hogy azonnal kapcsolja cége jogi osztályát.

1. FEJEZET

– A Metaxis család csak arra vár, hogy feldobjam a talpam – sziszegte Gladys Stewart, és a pillantásában hideg gyűlölet villámlott. – Dögkeselyűk valamennyien!

– Nos, ha valóban ez a helyzet, az illetőknek egy keveset még biztosan várniuk kell – jegyezte meg vidáman a nővér, aki éppen befejezte a vérnyomásmérést. – Olyan jók az értékei, hogy az kész csoda.

– Nem magához szóltam – ripakodott rá harapósan az idős hölgy. – Az unokámmal beszélgetek… Ophelia! Hol vagy, Ophelia?!

Egy fiatal, szőke lány lépett elő. Alacsony volt, de nagyon csinos, ez még abban az egyszerű farmer-pulóver összeállításban is látszott, amelyet éppen viselt. Világosszőke haját lófarokba kötötte össze, mégis a frizurája volt a legszebb ékessége. No meg ragyogó, szokatlanul világoskék színű, mandulavágású szeme.

– Itt vagyok, nagymama – mondta kedvesen, majd gyors, bocsánatkérő pillantást vetett az ápolónőre. – Tiszta ágyneműt kerestem.

Gladys ajka elkeskenyedett, ahogy a lányt végigmérte.

– Ha egy kicsit törődnél magaddal, már rég találhattál volna valami jó partit – morgolódott. – Egész csinos lennél, ha odafigyelnél a külsődre… Anyád ugyan egy átkozott bolond volt, de azt legalább tudta, hogyan éljen az előnyös adottságaival.

A lány mosolya elborult. Fiatalon elhunyt édesanyjának csak boldogtalanságot hozott a sok szerelmi viszony, a hódolók serege.

– No és mire ment vele szegény? – kérdezte meg nagyot sóhajtva, de a nagyanyja már nem figyelt rá.

– A Metaxis klán fizetni fog – zihálta. – Esküszöm, hogy így lesz! Várj, még nem fejeztem be… – Megragadta a lány csuklóját, és közelebb húzta magához. – Már nincs messze az az idő, amikor Lysander Metaxis személyesen kopogtat majd az ajtódon.

– Na, azt nem hiszem. – Ophelia elnevette magát. Valóban fölöttébb kevéssé tűnt valószínűnek, hogy a dúsgazdag görög üzletember egyszer csak betoppan teára.

– Csak nevess, csak nevess! Meglátod, hogy így lesz. Egyszer a tiéd lesz ez a ház, és akkor a legmerészebb kívánságod is teljesül, úgy ám, kislányom!

Ophelia egyszeriben nagyon figyelmes lett.

– Csak nem Mollyra célzol? – kérdezte meg reménykedve.

Az öregasszony felnevetett, károgón, akár egy varjú.

– Ostoba, érzelgős teremtés vagy! Mindig is az voltál!

A kopogás az ajtón a plébános érkezését jelezte.

– Menjen, pihenjen egy kicsit, ameddig lehet! – súgta oda az ápolónőnek Ophelia.

Az mosolyogva összeszedte a holmiját, és miközben elhagyta a betegszobát, kedvesen odabiccentett a papnak. A jóindulatú, birkatürelmű egyházfi mindig filozófusi nyugalommal viselte el a házsártos Gladys bántó megjegyzéseit.

– Feleslegesen jött! – harsogta már most az idős hölgy. – Belőlem aztán nem csikar ki adományt! Egy pennyt sem hagyok a templomra! Egyetlen pennyt sem!

Ophelia a fejét csóválta, miközben magukra hagyta őket. A nagyanyja úgy tesz, mintha gazdag volna, holott immáron semmije sincs ezen a düledező több száz éves házon kívül, amelyet képtelen fenntartani. A tető beázott, a falak vizesednek, az egykor szépen gondozott park őserdővé változott, ám Gladys inkább elnézte volna, hogy az épület összedőljön, mintsem hogy eladja azt a gyűlölt Metaxis családnak, akik ellen bosszút esküdött még Ophelia születése előtt.

Metaxisék az elmúlt harminc évben mindent felvásároltak a faluban, ami eladásra került. Házakat, szántókat, erdőket, mindent. Tulajdonképpen az egész környék az övék volt már, kivéve Madrigal Courtot. De feltehetően arra sem kell már sokat várniuk… Ophelia tisztában volt vele, hogy ha megörökli a jelzáloggal megterhelt épületet a nagyanyjától, nem fogja tudni fenntartani. El kell tehát adnia, és józan teremtés lévén tudta, hogy nemigen válogathat majd a vevők között. Örülhet, ha Lysander Metaxis akkor is fenntartja még a vételi ajánlatát. Egyetlen kérése lesz csupán a hajómágnáshoz: hogy visszabérelhesse a kertet, amelyet jelenleg is művelt.

Kis kertészetének alapjait nemrég vetette meg, így arra még nem telt neki, hogy alkalmazottat foglalkoztasson, de máris voltak törzsvevői, akiknek a száma egyre gyarapodott.

Miután elhagyta a betegszobát, gumicsizmát meg kertészkesztyűt húzott, és ment az üvegházába, melyben különleges, délszaki virágokat nevelt.

Nagyjából egy órát dolgozott ott, aztán visszatért a konyhába, ahol egy hatalmas, az ezerkilencszázhúszas évekből származó fafűtéses tűzhely ontotta a meleget, s mi tagadás, ez volt a legmodernebb berendezési tárgy az egész helyiségben.

– Jó napot! Teaidő! – köszöntötte rikácsolva Haddock, a papagáj, aki szokás szerint az ülőrúdján gubbasztott.

– Jó napot, Haddock! – Ophelia megértette a finom célzást, és adott egy földimogyorót az öreg madárnak, majd finoman megvakargatta a fejét, mert tudta, hogy azt nagyon szereti. Haddock megvolt már az ő kislánykorában is, és így nagyon a szívéhez nőtt.

Ismerős léptek zaja hallatszott.

Pamela Arnold, egy fiatal, húszas évei végén járó vörös hajú, barna szemű nő lépett a konyhába.

– Szent ég! – kiáltott fel. – Hullafáradtnak látszol, Ophelia! Jó lenne most egy széles mellkas, amelyen kipihenhetnéd magad, ugye?

– Kösz, de inkább lemondok róla.

Ophelia látszólag könnyedén válaszolt, valójában azonban nagyon is sarkalatos kérdés volt az életében a férfiakkal való kapcsolata. Pontosabban ennek a kapcsolatnak a hiánya. A férfiak ugyanis eddig a napig csak bajt és fájdalmat hoztak az életébe. Kezdve az édesapjával, aki alig pár évvel Ophelia születése után elhagyta a családot, és azóta sem jutott eszébe a lánya hogyléte után érdeklődni. Az édesanyja sokak karjában próbált vigasztalódni, de igen rosszul válogatta meg a partnereit, akik később vagy meglopták, vagy tettleg bántalmazták, netán meg is csalták. Ophelia első szerelme pedig olyan hazugságokat terjesztett az akkor még kamasz lányról, hogy szegényre ujjal mutogattak a középiskolában.

– Jaj, már megint! Igazán nem kellett volna! – sóhajtott fel most Ophelia, amikor Pamela egy lefedett lábast tett az asztalra. – De tényleg! Nem etethetsz folyton!

– Miért nem? Hiszen a legjobb barátnőm vagy, és pillanatnyilag szörnyen kimerültnek látszol. És ugyan nem helyeslem, hogy feláldozod magad, de szeretnék segíteni.

– Miket beszélsz? Dehogyis áldozom én fel magam!

– De igen, azt teszed – bólogatott Pamela. – Méghozzá egy fölöttébb ellenszenves perszónáért. Na jó, most már befogom azt a lepcses számat és nem tiszteletlenkedem tovább.

– Nagyanyám a gondomat viselte anyám halála után, és otthont biztosított nekem a házában, holott ez nem lett volna kötelessége – tiltakozott Ophelia. – Az a legkevesebb, hogy most, amikor ő szorul segítségre, mellette vagyok.

Hirtelen elnémult. Pontosan tudta, hogy a nagyanyját kevesen szeretik. Gladys kevélysége, akarnoksága taszította az embereket, különösen, hogy ezen rossz tulajdonságok mintegy harminc éve, a családot ért nagy magánéleti és társasági csapás óta keserűséggel és féktelen bosszúvággyal párosultak. Maga Ophelia sem tudta kivonni magát a Metaxis családdal kapcsolatos szidalmazások hatása alól. Már a név hallatán is gyanakvás és ellenséges érzület töltötte el, pedig az ilyesfajta érzések nagyon is távol álltak derűs, jóindulatú lényétől.

Miközben lefőtt a kávé, a lány elnyomott egy ásítást. Haddock azonnal kapcsolt, és egy altatódalba fogott.

Ophelia elábrándozott. Egyszerre visszarepült a múltba, s Molly nevető arcát látta maga előtt. Kislány volt még, amikor a húga megszületett, mégis, a csecsemő ellátása nagyrészt rá maradt, mert édesanyja, Cathy nem volt alkalmas a feladatra.

Nyolc éve is elmúlt már, hogy utoljára látta Mollyt. Nyolc hosszú éve…

Pamela a fülére szorította a kezét.

– Csend legyen, Haddock!

A papagáj sértődötten elhallgatott, sőt el is fordult.

– Képzeld, kiderült, hogy a Metaxis Ingatlanfejlesztő állja az új közösségi ház felújítási költségeit – újságolta Pamela. – Eddig is kedvelték Lysander Metaxist a nagylelkűségéért, de ezek után alighanem díszpolgárrá avatják a faluban.

– Mocskos csőcselék! – rikácsolta indulatosan Haddock. – Madrigal Court sosem lesz egyik Metaxisé sem!

Pamela a szájához kapott.

– Jaj, ne haragudj, Ophelia! Kiment a fejemből, mennyire megvadul mindig, ha ezt a nevet hallja!

– Megbízhatatlan banda! – folytatta az ócsárlást a madár. – Szégyelljék magukat!

– Nem szegény Haddock tehet róla – mentegette a papagájt Ophelia. – Ő egyszerűen csak megtanulja, és utánozza, amit hall. És valamiért különösen fogékony a szitokszavakra.

– Igen, tudom – kuncogott Pamela. – Én is tanítottam neki egyet s mást. Például azt, hogy „gennyláda”, meg hogy „szerencsétlen hülye”. Tudod, kissé elavult már a szókincse.

– Kurafi Metaxis! – sziszegte a papagáj.

– No de Haddock! – szörnyülködött Ophelia.

– Ezt egészen biztosan nem tőlem tanulta! – tiltakozott ijedten a barátnője.

Ophelia pontosan tudta, hogy kitől, de inkább nem szólt semmit. Csak úgy volt képes túlélni a jelent, ha a jövőre összpontosított. Huszonöt éves volt. Egyedül a kertje tartotta benne a lelket, a növényei adtak neki erőt ahhoz, hogy ápolni tudja beteg nagyanyját, csak miattuk, az ő segítségükkel tudott élni a tömérdek adósság, a kifizetetlen számlák árnyékában.

Milyen kár, hogy a nagyanyjának nincs igaza, és Lysander Metaxis nem kopogtat máris az ajtaján…

Micsoda fura ötletei vannak az öreg hölgynek! Pedig amúgy nem különösebben tréfás természetű.

– Ne rabolja az időmet, kérem! – mondta Lysander meglehetősen barátságtalanul a londoni ügyvédjének. – Mint bizonyára tudja, igen elfoglalt vagyok. Nem érek rá viccelődni.

– Ez nem vicc, uram – tiltakozott a férfi. – Bármilyen hihetetlennek tűnik is, Mrs. Stewart valóban megemlékezett önről a végakaratában, ezért jelen kell lennie a végrendelet felolvasásán. A család ügyvédje biztosított, hogy elfogadja az ön által ajánlott időpontot, csak mondja meg, mikor ér rá!

Lysander vett egy nagy levegőt. Nem kedvelte túlságosan a rejtélyeket. Vajon miért emlékezne meg róla a végrendeletében Gladys Stewart, ha egyszer még találkozni sem volt hajlandó vele soha? Ennek egyszerűen semmi értelme…

– Lehet, hogy a halálos ágyán megbánta, ahogyan viselkedett – találgatott az ügyvéd, aki olvasni látszott munkaadója gondolataiban. – Előfordul az ilyesmi.

Ezt Lysander egyáltalán nem tartotta valószínűnek. Apja bosszúszomjas és pénzéhes hárpiának írta le az idős nőt, márpedig ő megbízott Aristide értékítéletében.

A régi históriáról, amely miatt Gladys Stewart annyira megneheztelt rájuk, Lysander csak annyit tudott, hogy apja felbontotta eljegyzését az öregasszony lányával, Cathyvel, és aztán Virginiát vette feleségül. Hogy ezért miért kell gyűlölködni, azt végképp nem értette. Hiszen ilyesmi naponta megesik…

Negyvennyolc órával később Lysander helikoptere leszállt a Madrigal Court melletti szabad területen. Sosem utazott egyedül. Mindig elkísérte néhány alkalmazottja, sőt most legújabb játékszere is vele tartott: egy orosz topmodell, akit Aniskának hívtak.

– Micsoda gyönyörű ház! – szakadt ki az elragadtatott kiáltás valamelyik alkalmazottjából, miután kiszálltak.

Ám a rendhez és fegyelemhez szokott Lysander egyáltalán semmi szépet nem látott az elvadult park közepén álló, igen rossz állapotú épületben. Sőt… El tudta képzelni, miféle gondok lesznek itt még, ha első pillantásra is ennyire nyilvánvaló, milyen sürgős szükség volna a felújításra.

Az ajkába harapott.

– Fúj! Mindjárt összedől az egész! – Aniska utálkozva veregette le a port fehér kacsójáról, miután óvatlanul megfogta a vizesárok felett átívelő kis híd kovácsoltvas korlátját.

Morton, Gladys Stewart ügyvédje az előcsarnokban várta őket, majd a szalonba vezette a társaságot, ahol a legtöbb ülőalkalmatosság fehér porvédő huzattal volt letakarva.

– Sajnos, Mrs. Stewart unokája késni fog egy kicsit – jelentette be. – De azt ígérte, hamarosan itt lesz.

Ophelia éppen ebben a pillanatban fékezett le ütött-kopott terepjárójával a ház előtt. Dühös volt nagyon. Előre szólt az ügyvédnek, hogy van ezen a napon egy másik megbeszélése, és kérte, hogy tegyék legalább negyedórával későbbre a végrendelet felolvasását, a férfi azonban erre nem volt hajlandó. Pénz beszél, kutya ugat. A görög milliárdos szemlátomást fontosabb ember, mint ő…

És egyáltalán, mit keres itt ez az ember? Ophelia egy percig sem hitte, hogy nagyanyja valóban hagyott volna valamit a gyűlölt Aristide Metaxis fiára. Az, hogy iderendelte, nyilván csak a bosszúhadjárat utolsó felvonása, valamiképpen meg akarja szégyeníteni a család ellenségét.

Ophelia a hátsó bejáraton ment be a házba, majd átvágott a konyhán, és egyenesen a szalon felé tartott. Nagy levegőt vett, úgy nyitott be az ajtón.

Donald Morton, a család ügyvédje idegesen pattant fel a helyéről.

– Mr. Metaxis, bemutatom Miss Ophelia Cartert, elhunyt ügyfelem unokáját.

– Mr. Metaxis… – Ophelia büszkén kihúzta magát, hangja meglehetősen fagyosan csengett.

Természetesen számtalan fényképet látott már a társasági lapokban Lysander Metaxisról, de azt nem tudta róla, hogy ilyen magas. És azt sem sejtette, hogy ilyen kisugárzása van… Az erő és a hatalom aurája lengte körül, ezenkívül valami sajátos érzékiség… Igen, Opheliát határozottan szíven ütötte férfias vonzereje, holott általában véve hidegen hagyták a férfiak.

– Miss Carter…

Lysander egyszerűen képtelen volt levenni a szemét a lányról. Maga sem tudta, mi fogta meg benne annyira. Ophelia ugyanis határozottan alacsony volt, és legszebb ékességét, gyönyörű, csillogó haját túlságosan szigorú frizurába tűzve viselte. De a szeme, a vakítóan kék szeme, tisztán ragyogott szív formájú arcában.

A ruhája csak később tűnt fel a férfinak. A széldzseki és a farmer nem lepte meg különösebben, de a gumicsizma… Aztán mikor a lány levette az ormótlan dzsekit, kiderült, hogy még a gumicsizma sem számít. Darázsderék és meglepően csábos domborulatok kerültek ugyanis napvilágra.

Lysander nagyot nyelt, és az ágyéka olyan erővel kezdett lüktetni, hogy szinte fájt. Nocsak!

Ophelia figyelmét természetesen nem kerülte el a telt keblére szegeződő, mohó pillantás.

– Mi az? Mit bámul? – kérdezte élesen.

Lysander még életében nem találkozott olyan nővel, aki ellenségesen reagált volna az érdeklődésére. És hogy most ez az aprócska teremtés mégis így tett, azt fölöttébb mulatságosnak találta.

– A csizmáját – vágta ki magát, s a lány megborzongott mély, bársonyos hangja hallatán.

Aztán, amikor a pillantásuk is egybekapcsolódott, Ophelia szája egy csapásra kiszáradt, és a szíve úgy vert, majd kiugrott a helyéről.

– Tudja, imádom a csizmát egy szép nő lábán – folytatta hanyagul a férfi. – Bár, meg kell mondanom, leginkább a magas sarkú bőrcsizmákat szeretem. A sáros gumicsizmát kevésbé.

Ophelia arca bíborvörösre vált, a szemét elfogódottan lesütötte. Nem tudta, mit kellene válaszolnia. Leült a legközelebbi karosszékbe és a világért sem nézett volna Lysanderre. Forrón kívánta, hogy a végrendelet felolvasásakor a férfinak ajkára fagyjon az önelégült mosoly.

Az ügyvéd értetlenül, összezavarodva bámult hol az egyikükre, hol a másikukra.

– Szerintem kezdjük el! – javasolta Lysander.

Donald Morton megköszörülte a torkát.

– Nos, először is tisztázni szeretném a végrendelet keletkezésének körülményeit. Mrs. Stewart négy hónappal ezelőtt foglaltatta írásba a végakaratát, akkor, amikor már nyilvánvaló volt, hogy nincs sok ideje hátra. És mivel elejét akarta venni a későbbi pereskedésnek, egyidejűleg alapos elmegyógyászati kivizsgálásnak vetette alá magát, melynek során megállapítást nyert, hogy épelméjű, és szellemi képességeinek tökéletesen a birtokában van.

Ophelia rosszat sejtett. Fölöttébb érdekes végrendelet lehet az, amelyhez mellékelik az orvosi szakvéleményt…

– „Egyetlen vagyonom, Madrigal Court – kezdte a felolvasást az ügyvéd – halálom után szálljon egyenlő részben unokámra, Ophelia Carterre és Lysander Metaxisra, azzal a feltétellel, hogy ők ketten a házasság szentségében egyesülnek…”

– Micsoda? – vágott Morton szavába felháborodottan Lysander.

– Na ne! – kiáltott fel Ophelia is, és felpattant a helyéről. – Ez nevetséges!

– Nyugodjanak meg, kérem. Belátom, igen szokatlan ez a kitétel, bevallom, próbáltam is róla lebeszélni Mrs. Stewartot, de sajnos hajthatatlannak bizonyult. Ragaszkodott ahhoz, hogy önök ketten egybekeljenek. További feltétel, hogy a házasságot egy évig nem lehet felbontani, valamint hogy míg házasok, mindkettejüknek a birtokon kell lakniuk.

Ophelia még életében nem hallott ekkora őrültséget. Szegény nagyanyja eszét alighanem teljesen elvette a bosszúvágy. Megragadt a múltban, annál a harminc évvel ezelőtti eseménynél, amikor a lányát az oltár előtt faképnél hagyta Aristide Metaxis, s így a nagyszabású társasági eseményből a Stewart család nagy vesszőfutása lett. És hogy miért nem lett semmi az év esküvőjéből? Virginia Waveney, egy elszegényedett nemeslány miatt, akinek családja akkoriban Madrigal Court portásházában lakott. Őt vette el végül Aristide Metaxis…

Lehet, hogy ezt a réges-régi csorbát akarja Gladys kiköszörülni azáltal, hogy legalább az unokájának gazdag, magas társadalmi állású férjet szerez?

– Szó sem lehet róla, hogy elvegyem – jelentette ki hűvösen Lysander, s ettől a szenvtelen, lenéző hangnemtől Opheliának menten égnek állt minden haja szála.

– No, nem mintha én hajlandó lennék hozzámenni egy Metaxishoz – vágta oda nem kevésbé megvetően.

– Ophelia… Mr. Metaxis – próbálta őket csitítani az ügyvéd. – Legalább azt engedjék meg, hogy végigolvassam!

Ophelia arca lángolt. Feltűzött hajából kiszabadult néhány tincs, de észre sem vette, hiszen szinte remegett a dühtől. Nagyon nehezen tudta csak rávenni magát, hogy visszaüljön karosszékébe.

– Amennyiben a házasság nem köttetik meg – folytatta Morton a felolvasást –, abban az esetben Cedric Gilbert, Miss Carter másodfokú unokatestvére örökli az udvarházat.

– De hiszen a nagymama ki nem állhatta Cedricet! – tiltakozott Ophelia. – A lábát sem tehette be a házba.

Cedric vagyonos építési vállalkozó volt, aki nem titkolta, hogy ha lehetősége volna rá, modern bérlakásokká alakítaná át Madrigal Courtot, s ez volt az, amivel annyira felbosszantotta Gladyst, hogy az öreg hölgy kitiltotta a birtokról.

– Megjegyzendő még, hogy Mr. Gilbert legalább öt évig nem adhatja el a házat, és semmiféle átalakítást sem végezhet rajta – tette hozzá az ügyvéd.

– És ha mégis ezt teszi? – vetette közbe Lysander.

– Akkor a birtok az államra száll – fejezte be diadalmasan Morton. – Mrs. Stewart mindenre gondolt, nem hagyott kiskapukat.

Lysander nehezen uralkodott csak haragján. Nem emlékezett rá, hogy valaha így sarokba szorították volna, mint ez a vénasszony. Vajon tudott valamit a jelenlegi helyzetről, amikor ezt az egészet kifundálta, vagy csak a véletlenek szerencsétlen összjátéka, hogy így alakult? Mert Lysandernek természetesen nem volt öt éve, hogy kivárja, mire Cedric Gilberttől megveheti Madrigal Courtot. Sürgette az idő.

Ophelia sápadtan hallgatta, amint az ügyvéd felsorolta az ingatlant terhelő adósságokat. Egyrészt tisztában volt vele, hogy egyiket sem tudja kiegyenlíteni, másrészt lealacsonyító volt a tartozások listáját Lysander Metaxis jelenlétében áttekinteni.

– Nincs véletlenül valamiféle… szóval valami személyre szóló üzenet a végrendelethez mellékelve? – kérdezte reménykedve, mert abban bízott, megtudhat valamit kishúgáról, Mollyról.

Az ügyvéd rásandított a szemüvege fölött.

– De igen, van itt egy levél, ám azt csak az esküvő után adhatom át önnek.

A lányt hatalmába kerítette a kétségbeesés. Az esküvő után? De hiszen nem lesz esküvő! Ó, milyen balga volt, hogy azt remélte, a nagyanyja segíteni fog neki megtalálni Mollyt… Gladys, az orrát mindig magasan hordó Gladys sosem szívelhette Mollyt, aki törvénytelen gyerek volt, és mint ilyen, szerinte már a puszta létével is szégyent hozott a családra. Lám, a bosszú még a halálos ágyon is fontosabb volt az öreg hölgynek, mint a családegyesítés, az unokái boldogsága.

– Hálás volnék, ha a jövő hét végéig tudatnák velem, hogyan határoztak – mondta szinte bocsánatkérőn az ügyvéd.

Lysander felemelkedett karosszékéből.

– Ophelia, megmutatná nekem a házat?

A szavak akár kérést is kifejezhettek volna, a hangsúly azonban egyértelműen parancsra vallott. Ennek az embernek egyszerűen meg sem fordult a fejében, hogy bárki visszautasíthatja. A lányban feltámadt a dac.

– Sajnálom, de most nem alkalmas – vetette oda hetykén.

Morton összerezzent, Ophelia azonban fütyült az ügyvédre. Ki nem állhatta ezt a pökhendi görög milliárdost, és semmi okát nem látta, amiért véka alá kellene rejtenie a véleményét.

– Félreértett, nem szívességet kértem – mondta erre higgadtan Lysander. – Üzletet ajánlottam. Ön körbevezet engem az épületben, én viszont cserébe kifizetem… mondjuk a villanyszámlát.

Mit képzel ez a fajankó?! Azt hiszi, pénzért mindent megvehet? Ophelia szívében felparázslott a harag, de egy pillanattal később komolyan gondolkodóba esett. Végül is jelenlegi anyagi helyzetében aligha engedheti meg magának, hogy egy ilyen nagylelkű ajánlatot visszautasítson… Miért is ne fizettetné meg a férfival a szolgálatait?

– Az egész villanyszámlát? – kérdezett vissza.

– Ophelia, nem hinném, hogy… – Morton ügyvéd szólt közbe, aki az asztalnál rendezgette a papírjait, de akit Lysander villámló pillantása hamar elhallgattatott.

– Köszönöm a közreműködését, de többé már nincs szükségünk önre – szögezte le a milliárdos. – Ophelia kisasszonnyal kiválóan megértjük egymást. … Igen, az egész villanyszámlát – válaszolta aztán a lány kérdésére.

– Készpénzben kérem az összeget. Most azonnal.

– Rendben. Szeretném látni a számlát.

– Máris hozom.

Lysandert furcsamód megnyugtatta a tudat, hogy Ophelia Carter a megfelelő díjazásért cserébe hajlandó megtenni mindazt, amit kérnek tőle.

Míg a lány távol volt, kisétált az előcsarnokba, és telefonon tárgyalt az őt képviselő ügyvédi iroda ügyvédeivel. Miközben beszélt, Aniska utána ment, és kacéran hozzásimult. Lysandert, aki szigorú határvonalat húzott munka és magánélet között, általában véve is idegesítette, ha a lány alkalmatlan pillanatban kínálkozott fel, de most különösen.

Hogy miért, azt maga sem tudta volna megmondani. Talán Ophelia miatt, akit szándékában állt feleségül venni. Lysander Metaxis ugyanis nem szeretett veszíteni. Neki mindenáron kellett ez a ház, még házasodni is hajlandó volt miatta.

A lány hajlandóságát illetően nem voltak kétségei. Tapasztalatból tudta, hogy minden nő pénzéhes, és mint nemrég kiderült, a kis Ophelia sem kivétel. Valószínűleg csak adta a meglepettet a végrendelet felolvasásakor, hiszen tudnia kellett nagyanyja furcsa ötletéről… Sőt az is elképzelhető, hogy együtt eszelték ki a tervet.

Vajon milyen lehet a lány az ágyban? Olyan vad és szenvedélyes, mint ahogy azt fékezhetetlen temperamentuma sejteni engedi? Hamarosan ez is kiderül.

Lysander lustán elmosolyodott.

Mint tősgyökeres városi, világéletében ódzkodott a vidéki élettől, monotonnak és unalmasnak találta, de most valahogy mégis várakozással tekintett a Madrigal Courton eltöltendő egy év elébe. Kizártnak tartotta, hogy Ophelia mellett akár egy pillanatig is unatkozhatna…

Ophelia kettesével vette a lépcsőfokokat a cselédlépcsőn. Természetesen csalódott volt, amiért Cedricé lesz az udvarház. Az egy pillanatig sem fordult meg a fejében, hogy férjhez menjen egy vadidegenhez az örökség miatt.

– Na, mi a helyzet? – kérdezte izgatottan Pamela, aki már a konyhában várt reá. – Élőben is olyan helyes pasi ez a Lysander, mint a pletykalapok címlapján?

– Lysander nagyjából annyira helyes, mint egy csörgőkígyó – felelte erre Ophelia, tudatosan kerülve a férfi vezetéknevét, nehogy a papagáj ismét szitkok áradatát zúdítsa az ismert görög famíliára.

– Ly-san-der – hangsúlyozott minden egyes szótagot külön-külön Haddock, aki fölöttébb okos madár volt, és gyorsan tanult új szavakat.

Ophelia kihúzta az asztalfiókot, abban turkált lázas igyekezettel.

– Mit keresel? – érdeklődött Pamela. – Ja, és még a végrendeletről sem mondtál semmit…

– Most nem is fogok, mert dolgom van. Körbe kell vezetnem ezt a fickót a házban.

– Miért? – ámult Pamela.

– Mert kifizeti a villanyszámlát. Á, ez az! Megvan végre!

Pamelának leesett az álla. Megkövülten bámult a barátnőjére.

Ophelia vállat vont.

– Ő maga ajánlotta fel. Gondolom, villogni akart a gazdagságával, meg akarta mutatni, hogy ő mindent megtehet és megvehet. Én meg annyira dühös lettem ettől, hogy első indulatomban elfogadtam az ajánlatát.

Miközben beszélt, lehúzta a gumicsizmáját, és vastag gyapjúzoknijában indult vissza, az előcsarnokba. Odaérve hirtelen megtorpant, mert észrevette, hogy Lysander nincs egyedül. Szép, szőke, külföldi barátnője liánként tapadt a férfihoz, és ez a látvány valamiért nagyon nem volt Ophelia ínyére. Mégsem tudott elmenni onnan, vagy akár csak elfordítani a fejét. Megkövülten állt, és bámulta őket. Életében nem látott még nőt, aki ennyire nyíltan imádott, mi több, istenített volna egy férfit.

Ráadásul úgy, hogy rajongása semmiféle viszonzásra nem talált. Lysander ugyanis ügyet sem vetett rá. Ehelyett Opheliát figyelte, akit azonnal észrevett. A lány világoskék szeme villámokat szórt, a frizurája immár teljesen kibomlott, a ruházata maga volt a vicc, ám Lysander valamiért mégis őrült vonzónak találta. A kockás munkásing és a vastag farmer dacára is érvényesült pompás alakja, és a férfi különösen izgatónak találta, hogy a kert, melyben Ophelia dolgozott, nemsokára az övé…

Határozottan eltolta magától az orosz szépséget.

– Hagyj magunkra minket, Aniska! Beszédem van Miss Carterrel.

Ha pillantással ölni lehetne, Ophelia holtan rogyott volna össze.

A szőke modell dühösen elsietett, a lány pedig kelletlenül és hitetlenkedve vette tudomásul, hogy anélkül is megkívánhat valakit az ember, hogy rokonszenvesnek találná az illetőt. Ezt korábban nem tartotta volna lehetségesnek, de megtapasztalta az ellenkezőjét: félreismerhetetlen izgalom kerítette hatalmába Lysander Metaxis jelenlétében.

– Az ott a villanyszámla? – mutatott a kezében lévő gyűrött papirosra a férfi. – Lássuk csak… Tessék.

És leszámolt néhány nagy címletű bankót Ophelia tenyerébe.

A lány először nem is értette, mit csinál. Aztán rájött, hogy ez a pénz a számla ellenértéke, és hirtelen nagyon elszégyellte magát. Már bánta, hogy belement az alkuba, de ha nem akart nevetségessé válni, nem visszakozhatott. Fülig pirosan, gyorsan a farmere farzsebébe gyömöszölte hát a pénzt.

Lysander bátorító kézmozdulattal jelezte, hogy menjen csak előre, mutassa az utat.

Ophelia mérhetetlen ürességet érzett. Most döbbent csak rá, hogy immáron nem nevezheti otthonának ezt az épületet. Feszülten torpant meg a lépcső lábánál.

– A mennyezeti faragványok szakértők szerint a tizenhetedik századból valók – kezdte az idegenvezetést, de nem jutott tovább, mert a férfi a szavába vágott:

– Hagyja ezt a turistamaszlagot! Csak a lényeget mondja!

Ophelia felháborodott nyilvánvaló érdektelenségén. Haragosan Lysanderre meredt, ám ezt meg is bánta, mert sokáig képtelen volt róla elfordítani a pillantását. Csak nézte-nézte markáns vonásait, érzéki ajkát, dús és hosszú pillák övezte fekete szemét. A haragja egy csapásra elpárolgott, és akár akarta, akár nem, a szíve hevesen dobogni kezdett, testét pedig elöntötte a forróság. A torka is elszorult, s csak nemsokára találta meg a hangját.

– Ez itt a hosszú galéria – mondta, miután sikerült elindulnia felfelé a lépcsőn.

Lysander követte. Egy valóban hosszú terembe jutottak, mely valaha Madrigal Court ékessége lehetett, de mára alig maradt valami a híres berendezési tárgyakból, s ami megmaradt, azt is vastagon borította a por. A családi portrékat és az értékes bútorok jó részét rég eladták, így a kifakult, szakadozott függönyöket meg egy-két roskadozó komódot leszámítva üres volt a helyiség.

Lysandert ez egyáltalán nem izgatta: évekkel ezelőtt megbízta néhány emberét, hogy az eladott darabokat felkutassák és felvásárolják. Elgondolkodva nézte hol a mennyezetet, hol a padlót, és nemtetszése jeléül összeszorította az ajkát.

– Vigyázzon, hova lép! – figyelmeztette Ophelia. – A padló helyenként igencsak rossz állapotban van. Akár be is szakadhat.

– Úgy láttam, meglepte a végrendelet tartalma – váltott témát váratlanul Lysander.

– Miért, magát talán nem lepte meg? – Ophelia elkeseredetten rázta a fejét. – Tudja, nagyanyám mindig is a saját feje után ment. Nem nagyon volt tekintettel másokra.

Rá sem nézett a férfira, nehogy megismétlődjék az az iménti érzés. Szégyellte magát, amiért vonzódik Lysanderhez. Egy férfihoz, aki még csak rokonszenves sem volt a számára. Egy férfihoz, akinek szeretője a földszinten várt rájuk…

– Bizonyára tud róla, hogy meg szeretném vásárolni Madrigal Courtot – mondta Lysander.

Ophelia kitárta a galéria szemközti ajtaját.

– Ne aggódjon! Cedric örömmel eladja önnek az épületet, bár, ahogy ismerem, meg fogja kérni az árát. Ám önnek ez nem gond, hiszen nagyon sok pénze van, igaz?

– Igaz. Viszont semmiképp sem szeretnék öt évet várni az adásvételre – szögezte le a férfi.

– Pedig nincs más választása. – Ophelia hangjába némi káröröm vegyült. Éppen itt volt az ideje, hogy valaki megmutassa ennek a felfuvalkodott hólyagnak, hogy nem történhet mindig az, amit ő akar!

– Egy azért még volna. – Alighogy ezt kimondta, Lysander lába alatt beszakadt a parketta, s ő bokáig süppedt a fatörmelékbe.

– Látja?! Mondtam, hogy vigyázzon! – bosszankodott a lány. – A felső szinten már több helyen beszakadt a padló, de itt maga az első, aki nem volt elég óvatos.

Nahát! Ez határozottan szemrehányásnak tűnt, pedig Lysander inkább bocsánatkérést várt volna.

– Nem mondhatnám, hogy nagyon aggódik értem. Meg is sérülhettem volna! – csattant fel ingerülten.

– Hiszen nincs cukorból! – vetette oda ellenségesen a lány. – Viszont a padló alatt lévő pótolhatatlan, ötszáz éves, fakazettás mennyezet igencsak sérülékeny.

Folytatták a körsétát, és Lysander mindenütt csak a romlás, a pusztulás jeleit látta. Elhárította a lány ajánlkozását, hogy a kertet is megmutatja, és követte Opheliát vissza, a szalonba.

– Beszélnünk kell a végrendeletről – jelentette ki eltökélten. Mint rendesen, most sem kerülgette sokáig a témát, egyenesen a tárgyra tért: – Fontos számomra, hogy megszerezzem ezt a házat, és a cél érdekében mindent hajlandó vagyok megtenni. Akár el is veszem feleségül.

Ophelia rábámult.

– Ezt nem gondolhatja komolyan!

– De igen. Nagyon is komolyan gondolom.

A lány a fejét rázta.

– Nem értem… Hiszen csupán öt évig kellene várnia. De ha nem akar addig várni, akár meg is támadhatja a végrendeletet… Ön dúsgazdag! A világ legjobb ügyvédeit is meg tudja fizetni.

– Nincs annyi időm, hogy pereskedjek – közölte fensőbbségesen Lysander. – Az épület máris rettenetes állapotban van, azonnal el kell kezdeni a felújítását, mert félő, hogy ha nem történik semmi, egy-két éven belül összedől.

– Jó, értem, de akkor is… Megnősülni egy ház miatt, úgy tenni, mintha a házasság semmit sem jelentene…

– Mivel nem is jelent semmit – szakította félbe Opheliát hűvösen a férfi. – Egy csendes, polgári esküvőre gondoltam. Igazán nem nagy ár azért, hogy rögtön enyém legyen Madrigal Court.

A lány néhány másodpercig csak hápogott, meg sem tudott szólalni, annyira felháborította Lysander hozzáállása. Hogy lehet valaki ilyen lelketlen, ilyen érzéketlen?!

– Nem lesz semmiféle esküvő – jelentette ki halkan, de határozottan. – Sosem tudnék így férjhez menni.

– Ó, dehogyisnem tudna! Biztosíthatom, igencsak busásan megfizetem, hogy elviselje a szertartás kellemetlenségeit.

Ophelia elsápadt, aztán meg elvörösödött. A zsebében duzzadó bankjegyköteg szinte égette a bőrét.

– Nyilván az én viselkedésem az oka, hogy azt gondolta, ilyen ajánlatot tehet nekem. – Kivette a pénzt a farzsebéből, és az asztalra dobta. – Tessék, ez a magáé. Az imént elég ostoba voltam ahhoz, hogy belemenjek a kisded játékába, de alapjában véve nem vagyok megvásárolható.

Lysander gúnyosan mosolygott. Biztosra vette, hogy ez valamiféle színjáték, a lány abban mesterkedik, hogy minél magasabbra srófolja az árat.

– Nono, kislány! Szép dolog az önérzet, főként, ha az ember megengedheti magának, hogy önérzetes legyen… Ugyan, mi lesz magával, ha kikosaraz? Földönfutóvá válik, nem lesz hol laknia… Ha viszont hozzám jön, azért az egyetlen házasságban eltöltött évért annyi pénzt kap, hogy élete végéig nem lesznek anyagi gondjai. Tudja, nagyon nagylelkű vagyok azokkal, akik a kedvemre tesznek.

– Csakhogy én nem szándékozom a kedvére tenni! – tört ki haragosan Ophelia, akit különösen feldühített a kétértelmű célzás.

A férfi rekedtes hangon felnevetett.

– Mindketten tudjuk, hogy igencsak könnyen rábírhatnám az ellenkezőjére.

Ophelia le volt sújtva. Szóval Lysander észrevette… Feltűnt neki, milyen hatással van rá.

Büszkén felvetette a fejét, hogy mentse, ami menthető.

– Nem, nem tudna rávenni. Egyrészt mert még csak nem is kedvelem magát. Másrészt pedig mert szerintem a házasság szent dolog. Nem pusztán egy eszköz, amellyel elérünk egy célt.

– Annak, hogy kedvel-e engem, vagy sem, egyáltalán nincs jelentősége – ingatta a fejét a férfi. – Gondoljon csak bele… Hányan és hányan házasodnak érdekből? A házasság sokszor nem más, mint egy kölcsönösen előnyös gazdasági szerződés. Márpedig, hogy mindketten nyerünk ezzel a megállapodással, az nem kétséges. Magának pénz kell, nekem meg Madrigal Court.

– A pénz nem minden! – vitatkozott Ophelia, akinek minden porcikája tiltakozott ellene, hogy elfogadja egy Metaxis pénzét. – Nekem magával ellentétben erkölcsi elveim vannak, és szeretnék emelt fővel járni az utcán. Még ha ennek az is az ára, hogy nélkülöznöm kell.

Lysandernek arcizma se rezzent, mégis mintha egyszerre tíz fokot esett volna a hőmérséklet a helyiségben.

– Nem szeretem, ha sértegetnek.

– Én nem sértegettem, csak rámutattam, hogy a jelek szerint önnek semmi sem szent. De nem is értem, miért lep ez meg, hiszen végtére is egy Metaxisszal állok szemben.

– Egy Metaxisszal, aki büszke a családjára – vágott vissza Lysander.

A szoba hőfoka fagypont alá esett.

Ophelia odasétált az ajtóhoz, és kinyitotta, jelezve, hogy a látogatásnak vége.

– Azt hiszem, mindent megbeszéltünk – mondta ellenségesen.

– Nem szeretem, ha játszadoznak velem – meredt rá haragosan a férfi.

– Nem túl gyakran mondanak nemet magának, ugye? – Ophelia gúnyosan mosolygott. – Pedig nem árt, ha ehhez is hozzászokik lassan.

– Úgy látom, főleg a családommal van baja, nem velem.

Ophelia könnyedén elpirult.

– Nos, meglehet. De ez van, változtatni nem tudok rajta…

– Nem gondolhatja komolyan, hogy attól teszi függővé a jövőjét, ami harminc évvel ezelőtt történt! Mi közünk van nekünk ahhoz?

Lysander egy darabig várt a válaszra, aztán legyintett és elindult kifelé. Az ajtóban azonban megállt egy pillanatra, és a lány ingzsebébe csúsztatta a névjegyét.

– A telefonszám, amelyen elérhet. De egyet mondhatok: minél később hív, annál kevesebbet remélhet. Nem szeretem, ha az időmet rabolják.

– Nem fogom felhívni! – sziszegte Ophelia.

– Csak azért nem, mert személyesen jön el hozzám – kacsintott rá Lysander, és már ott sem volt.

A lány hosszan nézte a távolodót, karját dacosan összefonta maga előtt. Soha! – akarta diadalmasan utána kiáltani, de féktelen dühe annyira megrémítette, hogy mégis inkább csendben maradt.

Már a felszálláshoz készülő helikopter kerepelését hallotta, amikor rájött, hogy minden egyes izma fáj a visszafojtott feszültségtől. Életében nem volt még ennyire mérges, sőt az is meglepetésként érte, hogy egyáltalán képes ilyen gyilkos dühöt érezni bárki iránt. Mielőtt Lysander Metaxisszal találkozott volna, nyugodt és kiegyensúlyozott teremtésnek tartotta magát.

Egy órával később, amikor valamelyest lehiggadt, Ophelia lesétált a főépületből a portáslakba, a barátnőjéhez. Alig várta már, hogy elmondhassa neki, mi történt. Pamela éppen a konyhában volt, főzött, de természetesen érdeklődéssel hallgatta Ophelia beszámolóját.

– Nahát! Vajon miért olyan fontos a világ egyik leggazdagabb emberének, hogy megszerezze Madrigal Courtot? – csodálkozott a vörös hajú lány.

– Látod, ezt nem kötötte az orromra.

– Talán valami van a föld alatt – találgatott Pamela. – Kőolaj vagy arany… Valami, amiből hasznot remél. Talán azért is voltak ott a kerted környékén a földmérők pár napja…

– Földmérőket láttál a kertem környékén, és ezt csak most mondod?

– Nem gondoltam, hogy bármi jelentősége van – legyintett Pamela. – Különben is, akkoriban alig estél túl a temetésen, nem akartalak efféle butaságokkal felizgatni.

– Igen, talán igazad van.

– Szóval – tért vissza a tárgyra Pamela –, összességében egyetértek veled. Helyesen döntöttél, amikor elutasítottad. Bár egy kis pénz jelentősen megkönnyítené a helyzetedet. Biztosítva lenne a lakhatásod, úgy istenigazából beindíthatnád a vállalkozásodat, sőt akár egy magándetektívet is megbízhatnál, hogy megkeresse a húgodat…

Szent isten! Molly! Ez a lehetőség meg teljesen kiment a fejéből. Pedig ha pénze lenne, akkor sokkal nagyobb esélye volna megtalálni Mollyt. Arról nem is beszélve, hogy az örökség a húgát éppúgy megilleti, mint őt, még akkor is, ha a nagyanyja tökéletesen megfeledkezett a kislányról. Aki már nem is olyan kislány, hiszen tizenhét éves. Ophelia magába roskadt. Nem volt joga Molly nevében dönteni. Vajon meg fogja-e neki bocsátani valaha a húga, hogy a büszkesége miatt kisemmizte?

Ophelia tizenhat éves volt, Molly nyolc, amikor az édesanyjukat halálos baleset érte. Gladys akkor odautazott értük, és Madrigal Courtba hozta a két kislányt. De amikor Ophelia két nappal később hazajött az iskolából, meglepetten tapasztalta, hogy húga az összes holmijával egyetemben eltűnt a házból.

– Eljött érte az édesapja, és magával vitte – magyarázta Gladys. – Mostantól ő gondoskodik majd róla. Hidd el, jobb lesz neki így!

Ophelia nagyon megszenvedte testvére hirtelen eltűnését. Egy darabig még reménykedett, hogy Molly majd ír, vagy telefonál, hogy továbbra is tarthatják a kapcsolatot, de sem levél, sem telefon nem jött. Molly egyszerűen kilépett az életéből, eltűnt, és azóta sem került elő. Őt azonban egyszerűen nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy a nagyanyja jóval többet tud erről a titokzatos eltűnésről, mint amennyit neki elmondott. Talán a levélben mindent leírt… A levélben, melyet csak az esküvő után kaphat meg. Még egy okkal több, hogy beadja a derekát.

– Talán hibát követtem el, amikor gondolkodás nélkül elutasítottam Lysandert – dünnyögte.

Hamarosan elbúcsúzott a barátnőjétől, és hazatért. Nagyon nyugtalanul aludt aznap éjjel, de még nyugtalanabb lett másnap, amikor felhívta a férfi névjegyén szereplő telefonszámot, ám azon csupán egy titkárnő jelentkezett, aki közölte vele, hogy Mr. Metaxis sajnos külföldön tartózkodik, és csak a jövő hétre tud előjegyezni Ophelia számára egy időpontot, ha találkozni óhajt vele Londonban.

Ophelia óhajtott, és türelmetlenül várta, hogy eljöjjön a megbeszélt nap. Egyre inkább hajlott a házasságra. Hiszen végül is mit veszíthet? Ahogy Lysander is megmondta, ez csupán egy kölcsönösen előnyös polgári szerződés, mely egy év után szabadon felbontható. Annyit meg csak kibírnak egymás társaságában. Még akkor is, ha neki el kell viselnie a buja cicababákat Madrigal Court területén. Mert azt egy pillanatig sem hitte, hogy Lysander hajlandó lenne megfékezni alantas ösztöneit a kedvéért. De mit bánja ő? Elég nagy a ház ahhoz, hogy ne zavarják túlzottan egymás köreit.

Töprengését telefonhívás szakította félbe. Donald Morton kérte, hogy fáradjon be hozzá az ügyvédi irodába. A férfinak kellemetlen hírei voltak: Lysander Metaxis ügyvédei hivatalos kérelemmel fordultak hozzá, hogy Ophelia azonnal hagyjon fel a kert művelésével.

A lány döbbenten bámult Mortonra.

– De hát miért? Nem értem…

– Sajnos, az a föld nem az öné. Már akkor sem volt az, amikor elkezdte művelni. A nagyapja ugyanis eladott három szántót tizenkét évvel ezelőtt egy környékbeli gazdának, és a telekkönyvi adatok szerint rosszul mérték ki a területet, mert valójában a kert is odatartozik.

– Az teljesen kizárt. A kertet nem adhatták el… – Ophelia hangja elcsuklott. Ebben természetesen nem lehetett egészen biztos. Akkoriban még nem itt élt, hanem Skóciában, az édesanyjával. A nagyapját alig ismerte.

Morton a fejét csóválta.

– Mr. Metaxis ügyvédei elküldték az akkori szerződés másolatát, és sajnos azt kell mondanom, hogy tökéletesen igazuk van. A nagyapja bizony eladta a kertet. Azért nem vették észre a hibát előbb, mert a gazda eredetileg a fiának vette a területet, aki faiskolát szeretett volna létesíteni rajta, ám ez a fiú hirtelen meghalt. Az öreg parasztembernek pedig nyilván kisebb gondja is nagyobb volt annál, mint hogy utánamenjen a telekkönyvi adatoknak.

Ophelia döbbenten hallgatta a jogászt. Azzal már ő is tisztában volt, hogy Metaxis valamelyik cége négy éve megvette a gazda összes földjét.

– Azt akarja mondani, hogy a kertem, amelyet öt éve jóhiszeműen művelek, Lysander Metaxis tulajdona?

– Pontosan – bólintott Morton, majd arról kezdett beszélni, mennyire fájlalja, hogy nem segíthet.

Ophelia az ügyvédi irodából egyenesen a kertbe sietett. Pontosabban csak sietett volna, mert sajnálatos módon bemenni már nem tudott. Lysander Metaxis emberei ugyanis nem vesztegették az időt: máris felszereltek egy erős drótkerítést, melynek kapuján jókora, erős lakat függött.

Ophelia tombolt a méregtől. Pontosan tudta, ki rendelte el mindezt, és szívében bosszút forralt.

2. FEJEZET

Még aznap, hogy kosarat kapott Opheliától, Lysander megbízta a személyi titkárát, hogy haladéktalanul szedjen össze egy régi házak felújításában jártas, profi csapatot, s néhány napon belül kezdjék el Madrigal Court renoválását.

Egy pillanatig sem volt ugyanis kétsége afelől, hogy Ophelia hamarosan beadja a derekát. A kert leválasztását Lysander apró figyelmeztetésnek szánta: meg akarta mutatni a lánynak, mire számíthat, ha nem tér jobb belátásra. Mellesleg egy percig sem hitte, hogy Opheliának valóban fontos az a kert. Biztosra vette, hogy miután megállapodtak, a lány többé nem akarja majd virágfölddel összepiszkítani a kezét.

Lysander ugyanakkor az ügyvédeit is megbízta, hogy dolgozzanak ki egy a körülményekhez igazított, részletes és alapos házassági szerződést, sőt egy embere utánajárt annak is, hogyan lehet a legkevésbé feltűnően, csendben házasságot kötni.

A hír, hogy Ophelia beszélni akar vele, egyáltalán nem érte váratlanul. Csak sajnos a lánynak várnia kellett, mert Lysandert bokros teendői hazaszólították Görögországba. Azon a napon, amikor visszatért Londonba, az egész üzleti világ az ő pénzügyi sikerétől volt hangos, az összes gazdasági lap címoldalon hozta a legújabb sokmilliós üzletével kapcsolatos híradást. Lysander azonban egyedül ünnepelte meg a páratlan diadalt, és utasította Dimitrit, hogy küldessen Aniskának egy gyémánt nyakéket. Búcsúajándékul.

Lysandert sosem vonzotta a nyugodt, vidéki élet, de most hirtelen mégis vágyni kezdett rá, hogy hosszú hétvégéket töltsön Opheliával kettesben abban a nagy, romos házban. Hiába mondta el magának ezerszer is, hogy az a lány egyáltalán nem az esete. Hogy túl alacsony, túl éles a nyelve, és túl férfiasan öltözködik… De talán éppen ezért nem tudta kiverni a fejéből. Míg a minden szempontból tökéletes Aniskára, lám, nem egészen két hét alatt ráunt.

Talán pontosan egy kis változatosság az, amire a leginkább szüksége van.

Elképzelte Opheliát, amint egy nagy, mennyezetes ágyon fekszik, ajkán kacér mosollyal, úgy ahogyan a jóisten megteremtette, és ennyi bőven elég volt ahhoz, hogy beinduljon…

Sajnálatos módon azonban egyidejűleg az is eszébe villant, milyen szomorú állapotban van a Madrigal Court-i nagy hálószobában lévő baldachinos ágy. Ettől kissé lelombozódott, de nem sokáig csüggedt. Nincs is pompásabb nászajándék, mint egy szép hitvesi ágy, gondolta, és legott ki is adta a megbízást az egyik emberének, hogy kerítsen a ház stílusához illő, faragott, mennyezetes ágyat.

Ophelia a Metaxis Művek irodaházának liftje felé tartott.

Hogy időben Londonba érjen, hajnalhasadáskor kellett kelnie, és a legelső vonattal felutaznia a fővárosba. Fekete kabátkát viselt, és egy térdig érő, szűk, szürke szoknyát. Ünnepélyes alkalmakkor mindig ezt a szerelést választotta. Úgymint templomba menetelkor és ha temetésre volt hivatalos.

A torkában óriási gombócot érzett, pedig rendszerint higgadt volt, és magabiztos. Itt azonban, ebben az emberektől nyüzsgő, csupa fém és üveg épületben úgy érezte magát, mint a partra vetett hal.

Miután szólt a recepción, hogy Lysander Metaxis várja, meglepően gyorsan eljutott a megfelelő irodáig: az alkalmazottak kézről kézre adták, úgy bántak vele, mint a hímes tojással.

Lysander éppen telefonált, amikor bebocsátották hozzá, mégpedig ékes francia nyelven. Amikor Ophelia megpillantotta grafitszürke, méretre szabott öltönybe bújtatott szálas alakját, a szíve nagyot dobbant, később nem is győzte korholni magát emiatt.

A férfi a telefonbeszélgetést követően végigmérte, és elfutotta a méreg, hogy a lány most sem vette a fáradságot, hogy csinosan felöltözzék.

– A csökönyössége máris egy hét késedelmet okozott – vetette oda neki szemrehányóan.

– Szép jó napot önnek is! – csúfolódott Ophelia. – Mellesleg a késlekedésemnek semmi köze a csökönyösséghez. Egyszerűen időre volt szükségem, hogy átgondoljam a dolgot.

– No persze. – Ezt úgy mondta Lysander, olyan maró gúnnyal, hogy a lány a legszívesebben kikaparta volna a szemét.

– Kizárt a kertemből! – mondta vádlón, a dühtől remegve.

– Tévedés. A saját kertemből zártam ki, szépségem – felelte nyugodtan a férfi. – Mellesleg természetesen azonnal kap kulcsot, amint aláírta a megállapodásunkat.

– Miféle megállapodásra céloz?

– A házassági szerződésünkre. Mert gondolom, azért jött, hogy közölje, elfogadja az ajánlatomat.

– I… igen. Szóval alá kell írnom egy házassági szerződést. – Ophelia számított rá, hogy Lysander ilyen módon próbálja majd megvédeni a vagyonát. – Van még valami?

– Igen. Szeretném, ha a házasságunk ténye titokban maradna, amennyire lehet. Beszélt rólam valakinek?

Opheliának eszébe jutott Pamela, de tagadólag megrázta a fejét.

– Nem. Senkinek.

– Fontos lenne az is, hogy mihamarabb nyélbe üssük az esküvőt. Kértem és kaptam engedélyt a kihirdetés nélküli egyházi esküvőre. A tanácsadóim szerint a Madrigal Courthoz közeli kis falu, St. Mary kápolnája a legmegfelelőbb erre a célra. Csak időszakosan használják.

Ophelia szemlátomást meghökkent.

– Az első beszélgetésünkkor még polgári esküvőről beszélt.

– Sajnos egy anyakönyvi hivatalban túl sokan dolgoznak. Ha ott kerítenénk sort a szertartásra, gyakorlatilag lehetetlen lenne titokban tartani.

Ophelia az ajkába harapott. Az, hogy ő mit szeretett volna, senkit sem érdekelt. A férfi nem akart egyeztetni vele, csak azért fogadta, hogy közölje, milyen szerepet szán neki az általa írt színjátékban.

– És noha természetesen nem hívunk vendégeket – folytatta Lysander –, fontos, hogy különben mindent az elvárások szerint csináljunk, arra az esetre, ha valaki később kérdezősködne…

– Hívunk? Csináljunk? Miért beszél többes számban? – csattant fel a lány. – Hiszen mindent eldöntött egy személyben! Mi beleszólásom van nekem ebbe az egészbe?

– Maga választhatja ki a menyasszonyi ruhát – hangzott a válasz.

Ophelia nyelt egyet. Lesütötte a szemét.

– Hol fog lakni? – kérdezte fojtott hangon.

– Minden hónapban néhány napot Madrigal Courton töltök majd. A hétvégéket mindenképpen.

– Ne számítson rá, hogy nagy kényelemben lesz része!

– Ó, az embereim addigra rendbe hozzák azt a néhány szobát, amelyre szükségem lehet.

Ophelia végre fel mert nézni. Egyenesen Lysander szemébe, de rögtön meg is bánta, mert amikor a pillantásuk egybekapcsolódott, úgy érezte, mintha áramütés érte volna.

– És mit gondol, meddig kell ezt csinálnunk?

– Nos, a végrendelet minimum egy év házasságot ír elő. Úgy vélem, ha tizenhárom-tizennégy hónapig együtt maradunk, az bőven elég.

– De ha a faluban nem tudják majd, hogy összeházasodtunk, mit fognak gondolni arról, hogy… szóval hogy egy háztartásban élünk?

– Hogy mit gondolnak, az az ő dolguk. Gondolhatják például, hogy maga a házvezetőnőm.

– Sajnos én egyáltalán nem vagyok házias!

– Akkor dolgozhatna a kertben. – Lysander egészen közel lépett hozzá. – Nem, ezt csak viccnek szántam – helyesbített rekedtes hangon. – Nagy kár lenne magáért, glikia mou… Nahát, hogy dobog a szíve!

– Igen – nyögte Ophelia, holott a legszívesebben nemet kiáltott volna. Csakhogy nem tudott.

Mint ahogy képtelen volt hátrálni is a férfi elől. Különös izgalom fogta el, s ugyanakkor kíváncsi is volt. Vajon mit fog tenni Lysander a következő másodpercben? Vajon milyen érzés lesz, ha megérinti? Persze csak egy kicsit akart belemenni a játékba, csupán néhány pillanatra.

De Lysander megcsókolta, és abban a percben semmivé vált Ophelia elhatározása. Ez a csók legalább tízszer… vagy nem is, legalább százszor erősebb volt, mint a legerősebb kísértés, amelyhez a lánynak mostanáig szerencséje volt. Minden ízében reszketett, úgy érezte, minden tagját láng emészti el. Megborzongott a gyönyörűségtől, ahogy Lysander a hajába túrt, és még közelebb húzta magához. Olyan íze volt, mint a legnemesebb étcsokoládénak. Egyszerre édes és keserű, olyan, mint a bűn maga. Ophelia egyszerűen képtelen volt betelni vele.

Lysander egyszer csak eltolta magától, és vett egy nagy levegőt. Alig uralkodott magán, pillantása elhomályosult a vágyakozástól.

– Ebédeljünk együtt! – javasolta fátyolos hangon.

– Szerintem maga egyáltalán nem ebédelni szeretne – rázta a fejét Ophelia.

– Igazad van. – Lysander újra magához vonta. – Téged akarlak. Lehetőleg most rögtön.

A varázs azonban már megtört, a lány tagjairól elmúlt a különös bénultság. Szóval csak le akar feküdni vele, őt is be akarja sorolni a ledér kis nőcskék közé, akikkel viszonyt folytatott! Hát abból nem eszik!

– Nem, nem akarom!

Lysander azonnal elengedte. Meglepte a lány tiltakozása, de aztán gunyoros fény villant a szemében. Sok nővel találkozott már, akik azt hitték, többre juthatnak, ha egy darabig kéretik magukat. Ismerte, sőt kicsit unta is ezeket a női praktikákat.

– Ha nem, hát nem – vonta meg a vállát. – Akkor majd máskor.

Ophelia meghökkent, hogy a férfi ilyen könnyedén napirendre tudott térni a fölött, ami az előbb történt. Részint megkönnyebbült persze, ám ugyanakkor meg is sértődött egy kicsit. Hát csak ennyit ér a vonzereje?

– Ja, és még valami! – fordult feléje a férfi. – Sürgősen kerítenünk kell neked egy szakértőt, aki tanácsokkal segíti az öltözködésedet. Mert nyilván szeretnél egy új ruhatárat.

– Nekem nem kell ruhatár.

– Dehogyisnem. Minden nő rajong az egyedi tervezésű ruhákért.

– Én nem – tiltakozott Ophelia, de elcsuklott a hangja.

Most döbbent csak rá, hogy a házassága annyit jelent: mostantól nem ura a saját életének. De úgy kell neki, megérdemli! Így jár az, aki az elvei és a legjobb meggyőződése ellenére cselekszik.

– Akkor megegyeztünk?

Lysander kérdése szakította ki a lányt gondolataiból.

Ophelia ökölbe szorította a kezét, körmei erősen a tenyerébe fúródtak. Pár másodperc alatt alábbhagyott az erős késztetés, hogy kitekerje Lysander Metaxis nyakát. Mollyra gondolt… A nagyanyjuk biztosan róla írt abban a levélben. Márpedig a levelet csak az esküvő árán kaphatja meg.

– Igen, megegyeztünk – felelte mereven.

A szolid smink nagyon jól állt Opheliának, nem úgy, mint a ráncok a homlokán és a fitymálóan lebiggyesztett ajak – legalábbis ezt látta a tükörben, ha maga elé nézett. Az uszályos selyemruha, mely mintha a második bőre lett volna, úgy simult rá, inkább hangsúlyozta, mint takarta csábító domborulatait.