Anne Jacobs

AZ ÚRIHÁZ

Viharos idők

Fordította: Péntek Eszter

Original title: Das Gutshaus – Stürmische Zeiten

(Die Gutshaus-Saga 2) by Anne Jacobs

© 2018 by Blanvalet Verlag,

a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,

München, Germany

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Péntek Eszter, 2022

Minden jog fenntartva.

A kiadó engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-110-3 (papír)

ISBN 978-963-614-111-0 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítókép: Stephen Mulcahey / Trevillion Images

E-book: Scriptor Kft.

Sonja

Tine Koptschik fogta a kézi porszívót, és olyan erőteljesen kezdte sikálni a kezelőasztalt, mintha a rajta lévő fekete gumilepedőt is le akarná róla dörgölni. Pedig csupán a kutyaszőrt kellett letakarítania, ami szokás szerint most is szinte teljesen beborította az asztalt és a padlót. Tinének nemrég még százötven tehenet kellett ellátnia a téeszben. A régi mgtsz-t[1] azonban 1992 tavaszán feloszlatták, az újraegyesítés[2] erről is gondoskodott. Tine tehát tudta, mit jelent jószágok körül dolgozni, ezért határozott mozdulatokkal végezte a munkáját, bár a kisállatok orvosi ellátásában néha túlságosan is erőteljesnek tűnt.

– Mára végeztünk? – kérdezte Sonja, miután Kupke asszony Whiskyt, a szálkás szőrű tacskót is kipipálta a listán.

– Nem, még van egy németjuhász is a váróban.

Sonja az órájára pillantott. Már majdnem tizenegy volt, a rendelési idő valójában lejárt. Ma igazán jó napjuk volt – három macska, egy kanári és két kutya. Bár mindig így lenne, akkor egész jól menne a praxis.

– Na, hozd be azt a csaholót!

Tine visszadugta a kézi porszívót a polcra, ahonnan az máris kicsúszott, és a padlóra esett. Sonja elfojtott egy megjegyzést, mi értelme lenne felhúznia magát? Tinének egyszerűen ügyetlen a keze, nincs mit tenni, meg kell békélni a károkkal, amiket okoz. Máskülönben rendes és becsületes, nem kér többet, mint amennyit fizetni tud neki, és soha nem panaszkodik, ha télen hideg van a rendelőben. Emellett remekül bánik az állatokkal, egy harapós rottweilerrel is simán elboldogul.

– Jöjjön, ifjú hölgy! Ó, te jó ég! – Falko teljesen elázott.

– Szakad az eső, szörnyű idő van, és ahhoz képest, hogy március, kutya hideg.

Sonja összerezzent, amikor meghallotta a fiatal nő hangját. Már megint itt van. Az ördögbe! Pedig olyan jól alakult ez a nap, a rossz valahogy mindig a legvégére marad.

– Jó napot, Gebauer doktornő! – Jenny Kettler a kezét nyújtotta, és a hölgyre mosolygott. Csak úgy, minden ok nélkül? Vagy lehet, hogy próbára akarja tenni? Vagy csak képzelődik? Sonja megpróbált fesztelennek és barátságosnak mutatkozni, ami nem volt könnyű.

Jenny Kettler… Csinosan, karcsún, a kihívóan vörös hajával, és azzal az elbűvölő édes mosolyával… Azt hiszi, mindent megkap, amit csak akar, elég a csáberejét közszemlére tenni. Na de micsoda nevetséges gondolkodás ez! Sonja megpróbált inkább a kutyára koncentrálni.

– Nos, Falko remek formában van. Az orrán lévő heg is szépen begyógyult. Most már alig lehet látni…

Falko minden ellenállás nélkül tűrte, hogy megvizsgálják az orrát, és azt sem bánta, ha a füle mögött vakargatják, miközben vágyakozva hunyorog a polc tetején lévő szürke pléhdobozra. Az állatok őszinték, Sonja ezért is szerette őket annyira.

– Szerintem be kéne oltani – szólt ekkor Jenny Kettler. – Állandóan vakaródzik. A nagyi attól fél, hogy esetleg férges, vagy valami hasonló.

Sonja átlapozta az oltási kiskönyvét, és megállapította, hogy a kutya az elmúlt két évben tényleg nem volt beoltva. Micsoda hanyagság! Azután elővette a bolhafésűt, és már meg is találta, amit keresett.

– Bolhás – mondta –, méghozzá rengeteg bolha van rajta.

Jenny elkerekedett szemmel meredt a fésűre, amelyen három apró fekete pötty cikázott fel-alá.

– Pfuj!

– Felírok önnek egy készítményt. Dörzsölje be vele a szőrét, szórja a takarójára és a kosarába! Mindenhová, ahol feküdni szokott!

Sonja élvezettel figyelte, ahogy Jenny elborzad. Na igen, az emberek elég nehezen viselik, ha bolha van a környezetükben. A legtöbbjük ügyet sem vet a mérgező kotyvalékokra, amelyeket a mezőgazdasági munka során szórnak a földekre, az autók kipufogógázáról nem is beszélve. De majd meghalnak, ha egy ártalmatlan kis bolha költözik a kutyájukba.

– De hiszen ő mindenhová bejáratos. Ott hempereg a kanapén, a szőnyegen, a nagyi ágyában…

– Ha a fekete kis fickók a matracba kerülnek – szólt közbe Tine, akinek az ismételt felszólítások ellenére sem sikerült tartania a száját –, akkor onnan nem egykönnyen hajtják ki őket. Tojásokat raknak, és szaporodnak.

Jenny tekintete most már valódi pánikot tükrözött, majd szemrehányóan Falkóra nézett.

– Honnan az ördögből szedted össze, te világ csavargója?

Falko nem volt hajlandó felvilágosítást adni a gazdijának, ehelyett a fejét nyújtogatta Sonja felé, arra kérve, jó erősen vakarja meg a vastag bundáját. De főleg ott, ahol olyan átkozottul viszket.

– A bolhákat általában vadállatoktól, például sünöktől kapják. De néha rókáktól, esetleg őzektől is. Az ilyen vadaknak mindig akad pár albérlőjük…

Jenny undorodva nézte, ahogy Sonja egy papírtörlővel összezúzza a három bolhát.

Ez jó, gondolta Sonja. Minél kevésbé kedvel engem, annál jobb.

– És ez a por nem mérgező? – kérdezte Jenny aggódva. – Van egy kislányom, aki már mászik és szaladgál mindenfelé…

Tényleg. A kicsi pont egyéves. Julchennek hívják. Édes kis pofa. Sonja pedig hallott ezt-azt, még ha nem is volt rá kíváncsi.

– Nem kell félni, csak jól be kell dörzsölni a kutyát, és egy ideig nem árt távol tartani a kicsitől, ennyi az egész, amire figyelni kell.

Falko szemrebbenés nélkül tűrte az oltást, majd rávetette magát a kutyakekszre, amit Sonja adott neki. Helyes kis fickó ez a Falko. Sonja is szeretett volna egy hasonlót. De egyelőre nem volt rá pénze. Úgy gondolta, ha egyszer kutyát tart, akkor annak rendes eledelt kell kapnia, nem azt a dobozos vackot, amit itt Keleten lehet kapni. Az színtiszta hulladék-újrahasznosítás: szőr, bőr, pata és csont – mindez finomra őrölve, ezt nevezik itt hústartalomnak. A nagy része persze csak gabona, mert az olcsó, plusz illatanyagok, hogy ennek a pempőnek hússzaga legyen, ezenkívül tartósítószerek, amelyek emberi fogyasztásra alkalmatlanok. Kösz, nem!

– Ez harmincnégy ötven lesz. Készpénzzel fizet, vagy küldjek számlát?

Készpénzzel fizetett. Bár csoda, hogy Jenny Kettlernek és a nagyanyjának egyáltalán volt még pénze. Egy ekkora felújítás már így is hatalmas összeget emészthetett fel. De vélhetően még időben pályáztak támogatásokra, és állítólag az építészük, az a Kaspar Woronski sem kér sokat a munkájáért. Mert teljesen bele van zúgva a kis Jennybe. Igen, Sonjának megvoltak a maga informátorai, és tudta, hogy áll a helyzet. Kalle Pechstein például, egy igazi pletykafészek. Egy szerelmes pletykafészek, mert azt a szerencsétlen fickót még mindig Margret Rokowski után eszi a fene, akit itt csak Bogárnak hívtak. Na igen, a szerelem már csak ilyen. Egyszer jobbra, azután balra. Ide-oda csapong, de ha egyszer utoléri az embert, akkor a legjobb dolog a világon. Bár, ha Sonját vesszük, az embernek könnyen támadt olyan érzése, mintha folyton egy rakás őrülttel lenne körülvéve. Negyvenöt évével idősnek és tapasztaltnak számított, legalábbis a fiatalok között. Lehetett volna akár Jenny Kettler anyja is. Még szerencse, hogy nem volt.

– Akkor újra lemosok itt mindent, azután indulok – szakította félbe Tine a gondolatait.

Sonja alaposan szemügyre vette a polcot, és hátrébb tolta a kézi porszívót, majd bezárta a gyógyszeres szekrényt, nehogy valami kiessen, és összetörjön.

– Szuper, Tine! Később majd lejövök és bezárok.

– Akkor holnap, frissen és kipihenten!

– Viszlát!

Sonja fogta a papírmunkát, hogy felvigye a lakásába. A kétszintes ház eléggé leromlott állapotban volt, egyelőre azonban nem jutott pénze a felújításra. Egy barátnője szüleitől vette, akik közvetlenül a Fal leomlása után Nyugatra mentek – tulajdonképpen alkalmi vétel volt, nagyon keveset kértek érte. Legalábbis nyugati mércével mérve. Ennek ellenére kölcsönt kellett felvennie, mert az állatorvosi rendelőt is be kellett rendezni valahogy. Az apja nélkül biztos nem ment volna, aki továbbra is minden hónapban kétszáz márkát küldött a lányának, állítólag neki nem volt rá szüksége. Sonja tudta, hogy ez nem igaz. Walter Iversen meglehetősen szerényen élt ahhoz, hogy még őt is támogatni tudja. Ez Sonját mindig bántotta, most különösen, hogy nagy szüksége volt a pénzre. Érezte, nem lehet anyagilag kiszolgáltatott helyzetben, mert a végén ennek a régi-új szenvedélynek a lángja is kialszik. Ismeri ő jól ezeket a nyugati nőket, nekik csak a pénz és a vagyon számít. Ha nincs semmid, akkor nem is érsz semmit. Most viszont nem tudta nélkülözni az apja támogatását, a rendelő egyszerűen még nem hozott eleget. Itt Keleten közel sem volt annyi házi kedvenc, mint Nyugaton. Az emberek többsége dolgozik – a nők is –, hát kinek van így ideje kutyát vagy macskát tartani? Emellett az állatok sokba kerülnek, így az emberek sokkal inkább új televízióra költöttek. A téesz, amelyhez annak idején olyan nagy reményeket fűztek, már rég megszabadult a tehenektől, sertésektől és a baromfiaktól. Olykor elhívták a környező falvak egyikébe-másikába, ahol még viszonylag sokan tartottak jószágot. Azok valójában egy kollégájához tartoztak, ő csak akkor ugrott be helyette, amikor az illető beteg volt, vagy valami más miatt nem tudott menni. Túl sok bevételre azonban innen nem számíthatott.

– Lesz ez jobb is – mondogatta Tine. – Majd, ha igazán beindul az élet, itt Keleten. Akkor az emberek vesznek maguknak háziállatokat is. És különben is, valaki azt mondta, hogy a Dranitz-birtokon lovakat is fognak tartani. A nagytőkések kocsikáztatására, akik az épülő wellnesshotelben masszíroztatják majd a hasukat.

Sonja szerint azonban a luxusszolgáltatásokra épülő üzleti tervek nem mások, mint homályos vágyálmok. Ki vágyna pont Dranitzba, hogy ilyen modern luxusszolgáltatásokban vegyen részt? Dranitzba, a világ végére, ahol a madár sem jár. A Müritzhez, Warenbe talán, ott jobban megérné szállodát nyitni. Warenben ott a tó, még csónakázni is lehet, meg úszni, sétálni, vásárolgatni. Ott vannak vendéglők, egy fagylaltozó és egy-két bár. Dranitzban este semmit sem lehet csinálni. Minden kihalt.

A hűtőszekrénybe pillantva csak nagy nehezen tudott ellenállni a süteményestál csábító látványának. Tine hozta ma reggel. Családi ünnep… A Koptschikok mindig nagy lakomát csaptak, a maradékot pedig bőkezűen osztogatták a szomszédoknak. Sonjának, a főnökének három szelet tortát és két szelet diós süteményt is félrerakott.

– Ennyi igazán nem fog megártani magának, dr. Gebauer!

És ha Tine gömbölyded termetét nézzük, még igaza is volt. Ám ha Sonja ideális alakra vonatkozó elképzeléseit vesszük alapul, akkor élete végéig nélkülöznie kellett volna a tejszínt, a cukrot és a többi hasonlóan hizlaló finomságot. És még így is kétségesnek tűnt, hogy képes lesz-e valaha megszabadulni a „Husika” becenévtől. Valószínűleg már soha. Az osztálytársai találták ki ezt a nevet a régi időkben, ami aztán szépen rá is ragadt.

Szőke és pufók volt, hiányzott a dereka, a melle viszont annál nagyobbra nőtt, ami fiatal lányként rettentő kínosan érintette. Időközben hozzászokott, széles pántos, feszes melltartót hordott, a túlságosan személyeskedő beszólásokra pedig harapós megjegyzésekkel válaszolt.

Kivette az előző napról maradt szoljankát a hűtőből, begyújtotta a gázt, és feltette rá a lábost. Ellenállhatatlanul finom volt, ráadásul nem tartalmazott cukrot sem. A tetejére ugyan rakott egy kis tejfölt, de csak egy csöppet. Éppen annyit, hogy a marhakolbásznak egy kis hűvös és krémes ízt adjon. Aztán már csak gyorsan egy levesestányér meg egy kanál kerül az asztalra, és tálalhatja is az ebédet. A limonádé jöhet egyenesen az üvegből. Az kihagyhatatlan. Amióta az eszét tudja, mindig is a limonádé volt a lelki vigasza.

Sonja, miközben a szoljankát kavargatta a fazékban, kinézett a konyhaablakon. A lakása mögött vörös és szürke háztetőkre látott, egy sor nyárfát, egyelőre levelek nélkül, és ott messze, az a szürke, az volt a Müritz. Esőben a tónak nem volt különös varázsa, ám amikor kisütött a nap, és apró hullámok villództak rajta, a víz olyan kékre színeződött, akár az ég. Gyerekkorában előszeretettel kuporodott le a dranitzi tóparton, kavicsokat dobált a vízbe, vagy sellőket formázott a parti iszapba – most pedig a konyhaablakából láthatta a Müritzet, amely olyan széles és végtelen volt, akár az óceán. Ez a legjobb ebben a házban, és talán az egyetlen ok, amiért megvásárolta.

Sonja épp a tányérjába öntötte a lábosból az ínycsiklandó szoljankát, és már nyúlt is a tejfölös dobozért, amikor megcsörrent a telefon.

Az ördögbe, gondolta. Miért pont mindig evés közben! Na mindegy. Ha az állatorvos Federowban éppen nem ér rá, és ő be tudna ugrani helyette, az csak jó.

A szoljankát hátrahagyva már szaladt is a nappaliba, ahol időközben kialakított egy irodasarkot. Reménykedve vette fel a szürke műanyag telefonkagylót.

– Jó napot, itt dr. Gebauer beszél!

– Szia, Sonja – hallotta az apja hangját a vonalban. – Remélem, nem evés közben zavarlak.

– De igen – morogta kissé kedvetlenül –, persze mit számít? Amúgy is kövér vagyok.

Hallotta apja sóhaját, és pontosan tudta a választ. Nem is csalódott.

– Már megint bebeszéled magadnak? Ez badarság, Sonja.

– Csak az számít, milyenek az ember belső értékei, nem igaz? – idézte hetykén.

A férfi megint felsóhajtott, a lányon ekkor úrrá lett a bűntudat. Miért kell nekik folyton ezt az ostoba régi játékot játszani? Ő panaszkodik, az apja próbálja megbékíteni, ő erre harapósan visszautasítja. Utána mindketten rossz hangulatban búcsúznak el egymástól.

– Na jól van, Papa. Miért hívtál?

Az apja a torkát köszörülte.

– Éppen pakolok, és találtam néhány dolgot, ami a tiéd. Gondoltam, talán szeretnéd megnézni, mielőtt kidobom őket.

Á, jesszus! Régi emlékek, talán még az iskoláskorából, vagy – ami még ennél is rosszabb – a szörnyű házassága idejéből. Ifjúkori bűnök. Azokat nyugodtan kidobhatja a kukába. Bár… Talán mégiscsak szeretne megtartani közülük párat.

– Rendben. Kocsiba ülök, és átmegyek.

– Vezess óvatosan, te gyerek!

– Mindig óvatos vagyok, Papa!

Rostockig alig száz kilométer az út – ha jól halad, egy jó óra alatt oda is ér. Sonja mindig is lendületesen vezetett, a kocsiban felszabadultnak érezte magát, végigszáguldott a sugárutakon, csak úgy repült az autópályán, a világoskék Renault-jából mindent kihozott, amit csak a kis autóból lehetett. Talán azért is szeretett annyira autóba ülni, mert akkor ez az idegesítő test, amelyben annyira rosszul érezte magát, már nem volt akadály.

Gondolataiba merülve kanalazta az időközben kihűlt szoljankát, még a tejfölt is elfelejtette, majd a használt edényeket a mosogatóba tette. Azután egy fél szelet csokoládéval és egy kis tojáslikőrkrémmel kényeztette magát, csak úgy, a dobozból, az alufólia alól kanalazva. Még gyorsan bezárja lent a rendelőt, azután indulhat is, gondolta.

Az utat úgy ismerte, mint a tenyerét, számtalanszor végighajtott már rajta, mióta visszaköltözött Keletre. Közvetlenül a berlini fal leomlása után úgy döntött, visszatér, soha nem érezte magát igazán jól Nyugaton. Eszébe jutott az állandó csatározás Markusszal, majd a válás, a rengeteg vita az ügyvédekkel, a sok szemrehányás, vádaskodás, sértegetés. Volt ő minden: frusztrált, degenerált, frigid…, ami csak a férfi eszébe jutott. Tény, hogy valóban nem sok kedvet érzett a szexhez Markusszal, ami rövid házasságuk alatt sem változott. Bár azt meg kell hagyni, a férfi kezdetben nagyon igyekezett. Lágy zene, gyertyafény, pezsgő, selyem ágynemű… Ő azonban nem bírta elviselni a férfi bőrének izzadságszagát, a cigarettafüsttől bűzlő, ziháló leheletét. Egyszer vagy kétszer csak azért itta magát részegre, hogy könnyebben engedjen Markusnak, így ő azt tehette, amit csak akart, végül inkább mégis elutasította. Boldog volt, amikor végre kimondták a válást, ami azt is jelentette, hogy soha többé nem kell látnia a férfit. Megkönnyebbült, csakis az állatorvosi tanulmányaira koncentrált, és részmunkaidőben dolgozott, hogy valahogy túlélje. A vizsgaeredményei jók voltak, sőt, a doktori cím megszerzése után még a gyógyszeripartól is megkeresték, de semmiképpen sem akarta elfogadni az ajánlatot. Inkább egy olyan rendelőben vállalt munkát, ahol a főnök egyre többet engedte helyettesíteni, igaz, csak igen csekély fizetés mellett. Itt azonban nagyon sokat tanult, és hamarosan rájött, hogy az állatorvosi munka bizony elég kemény. Különösen akkor, ha az ember valóban a szívén viseli az állatok sorsát. Rengeteg elhanyagolt állattal találkozott, de még ennél is több olyan szerencsétlen jószággal, akit a gazdája halálra kényeztetett. Agyonetették őket, ostoba kabátokat húztak rájuk, cipővel kínozták a lábukat, ölelgették, csókolgatták, miközben sokukat influenzavírussal fertőzték meg. Volt olyan kisállat, akit emberként kezeltek, de olyan is akadt, akit megaláztak. Dr. Sonja Gebauer, aki oly büszke volt a remek vizsgajegyeire, sajnos túlságosan gyakran kényszerült a hamis állatimádók cinkosává válni. Ez volt talán a legfőbb oka annak, hogy megragadja az alkalmat, és saját rendelőt nyisson. Bár nem volt könnyű, soha nem bánta meg.

A rostocki Ernst-Reuter-Straße nem sokat változott az elmúlt hónapokban. Itt-ott egy-egy erkélyt világos, nyugatias színűre festettek, egyébként az NDK-időkből ismert poros szürke szín dominált mindenhol. Csupán a tetőantennák erdeje lett egyre sűrűbb. A házak időközben a Kelet-Németország nemzeti vagyonáért felelős úgynevezett „vagyonkezelő” tulajdonába kerültek. Más szóval minden, ami korábban állami tulajdon volt, most egyfajta közös tulajdon lett. Legalábbis elméletben. Sonja elég régóta élt Nyugaton ahhoz, hogy tudja, csak idő kérdése, és a vagyon pillanatok alatt eltűnik pár nagyvállalat vagy magánszemély zsebében. A piacgazdaság már csak így működik. Cserébe Nyugaton mindenkinek megvan az esélye, hogy saját erőből milliomossá váljon. Legalábbis elméletben.

A 77-es szám előtt megállt, leparkolt és kiszállt. Ha minden igaz, a mai nap az utolsó alkalom, hogy megmássza ezeket a lépcsőfokokat, és belélegezhesse a lakás szagát, kiváltképp a főzőedényekből áradó bűzből összeálló áporodott levegőt. Egy cseppet sem sajnálta, sosem szerette ezt a lakást, ahová az apja költözött, miután ő Nyugatra menekült. Ám azt, hogy a férfi most pont Dranitzba készül visszatérni, valahogy még mindig nem emésztette meg. Igazából azt remélte, hogy a férfi majd odaköltözik hozzá, hiszen lett volna hely bőven. Az élet azonban megakadályozta ebben. Az ő korában egy ilyen szerelmi ringlispílre csak így hirtelen felpattanni…

Apja arcán szemrehányással nyitott neki ajtót.

– Már megint túl gyorsan hajtottál, Sonja! Pedig arra kértelek, hogy…

– Ha lassan vezetek, sokkal figyelmetlenebb vagyok – szakította félbe. – Így hát rákapcsoltam egy kicsit. Pusztán elővigyázatosságból.

Az apja csak a fejét ingatta, és félreállt, hogy beengedje a lányát.

– Ó, uramatyám! – kiáltott fel, amikor meglátta a hatalmas káoszt a nappaliban. – Honnan került elő ez a sok holmi?

Az apja csak somolygott, miközben egy kávéscsészét keresett a rendetlenségben. Egy idő után tényleg sikerült előkotornia egyet, töltött neki egy kis kávét a termoszból, kevert bele tejet is, és hozzáadott egy kockacukrot.

Sonja levette a kabátját, és a számos doboz egyike mellé térdelt. Félve nézett bele. Az iskolai dolgai. Minden gondosan, egymás tetejére halmozva.

– Ez szerintem mehet, Papa!

Az apja odanyújtotta neki a csészét, Sonja elvette, és nagyot kortyolt belőle, miközben a férfi felemelte az egyik füzetét, és kinyitotta.

– Amikor erre nézek, újra kis iskolás lánynak látlak – mondta halkan. – Az iskolatáskáddal a hátadon, és a két szőke copfoddal.

– Kérlek, kímélj meg, Papa!

Egy füzet a második osztályból. Milyen szépen és egyenesen írt. A betűk, mintha oda lennének nyomtatva, úgy ültek a sorvezetők között. Itt-ott piros tintával egy-egy odabiggyesztett megjegyzés, szinte mindig dicséret. Tizennégy volt már, amikor elkezdődtek a problémák, de akkor aztán rendesen. Nem engedték érettségire, túlságosan „megbízhatatlannak” ítélték. Később Nyugaton, Hamburgban érettségizett le, esti tagozaton. Az akkori férje nagy bosszúságára, Markus ugyanis folyton azt kérdezte, hogy minek neki érettségi. Szerinte Nyugaton minden feleség otthon marad, hogy gondoskodjon a háztartásról és a gyerekekről, a férj pedig keresi a pénzt, ám ő nem vette be ezt a maszlagot. Bár ekkor még csak 1967-et írtak, odaát azonban szinte száz évvel korábbi elveket vallottak.

– Szóval, nekem egész biztosan nincs szükségem ezekre a holmikra, Papa – mondta határozottan, majd hozzátette –, de azért kedves tőled, hogy ennyi éven át megtartottad.

Becsukta a füzetet, visszatette a dobozba, kicsit kotorászott még benne, és kiemelt egy rajztömböt. Állatokat rajzolt rá, szénceruzával és színes ceruzával. Kutyákat, egy medvét, egy oroszlánt és egy rókának látszó valamit. Nem is volt olyan rossz. Mindig jól rajzolt.

– Hadd nézzem! Ezeket esetleg bekereteztetem, és kirakom a rendelőbe.

Az apja boldog volt, majd rögtön rávágta, hogy látott itt pár képkeretet, amit nyugodtan elvihet.

– Hát, ha nem túl idejétmúltak…

– Dranitzból származnak, magammal hoztam, amikor elköltöztem.

– Akkor vidd csak vissza oda! Nekem nem kell az az ócskaság.

Kinyitott egy másik dobozt is. Istenem! – csodálkozott rá a babáira, a játékaira. Egy molyrágta bársonyruhás Harlekin, rongyosra olvasott képeskönyvek, egy mackó, amelynek csak egy szeme volt, és kopasz foltok tarkították a bundáját. Az összes játék rettenetes penészszagot árasztott – a dobozok valószínűleg mindvégig a pincében lehettek.

– Ezt mind megtartottad, Papa? – kérdezte tanácstalanul.

– Képtelen voltam kidobni.

Nem igazán tett jót neki, hogy a régi dolgok között turkált. Rengeteg emléket hozott felszínre. Az óvoda, ahol mindig sírt, amikor az apja reggelente leadta. Az esték, amikor Papa ölelő karjában aludt el. A vasárnapok limonádéval és zsíros-deszkával a tóparton. Ott tanította meg az apja úszni.

– Ha te képtelen vagy kidobni, akkor majd én elviszem – magyarázta Sonja. És úgy gondolta, a régi kacatokat majd otthagyja egy szeméttelepen. Ennyi. Jobb, ha megszabadul ezektől, az emlékek úgyis csak mérgezik az ember életét.

Az apja bólintott. Biztos ő is megkönnyebbül, ha megszabadítja ezektől a cuccoktól. Elvégre, csak nem viheti Dranitzba. Nem, semmi esetre sem. Ezek a dolgok csakis rá és az apjára tartoznak – a „bárónőnek” ehhez az égvilágon semmi köze.

Felhajtotta az időközben kihűlt kávéját.

– Van még valami?

– Nincs – felelte az apja. – Ennyi volt.

– Ugye nem tartottad meg a régi ruháimat is? – érdeklődött vigyorogva. – A cipőimet? A rádiót? Az ébresztőórámat?

Apja halkan felnevetett, és a fejét rázta.

– Ne aggódj! Az ébresztőórád tényleg megvan még, de arra nekem is szükségem van. Vagy magaddal akarod vinni?

– Az ég szerelmére, dehogy!

Sonja megkönnyebbülve állt fel a padlóról, és félrelökte a kanapén tornyosuló törülközőkupacot, hogy leülhessen. Az apja közben kiment a konyhába. Mióta is él itt?, tűnődött.

Sonja Markusszal, a barátjával – akit még az óvodából ismert – 1967 nyarán lelépett Nyugatra. Később megtudta, hogy az apját a Stasi kihallgatta, sőt egy időre le is csukta. Bűnpártolás miatt. Hogy a férfi a náci rezsim egyik üldözöttje, az a hatóságokat egyáltalán nem érdekelte. Így aztán azt sem tudhatta, hogy mit terveznek. De Markus családja sem járt sokkal jobban. Na igen, a Stasi képes volt pokollá tenni a keletnémet szökevények túlélő hozzátartozóinak az életét. Mindenesetre miután az apja kiszabadult a börtönből, a rostocki kikötőben kapott munkát, így el kellett költöznie Dranitzból. Ez 1968 elején lehetett, számolta ki gyorsan Sonja. Huszonnégy évet töltött tehát ebben a lakásban. Ha jól sejti, nem teljesen egyedül, mindig is tetszett a nőknek, biztosan volt egy-két kapcsolata. De ez nem tartozott rá. Szerencsére.

Az apja egy tányér keksszel tért vissza, leült egy dobozra, majd átnyújtotta neki a tányért. Vett egy kekszet, csak úgy udvariasságból, nem igazán szerette a száraz dolgokat.

– Á, igen – szólt, miközben töltött még egy kis kávét. – Van itt még valami. A hálószobában találtam a komódban. Várj csak…

Miután a dobozokon átverekedte magát, az apja egy időre eltűnt a hálószobában. Nem sokkal később egy piros kartonba kötött könyvecskével tért vissza. Sonja azonnal felismerte, és felnyögött.

– A naplóm! Ez nem lehet igaz!

– De bizony – mondta, és az ölébe tette. – Nézd meg, Sonja, de kérlek, ne dobd ki! Ha neked nem kell, akkor inkább add ide nekem, én szeretném megőrizni!

Nem nyitotta ki. Csak bámulta a piros borítót, ami most teljesen fakónak tűnt a számára. Számtalan firkával, betűvel, figurával, motívummal és kis virággal volt díszítve.

A gerinc le volt kopva, két helyen fel is szakadt. Elvégre a könyvecske elég régi volt, csaknem harmincéves.

– Magammal viszem – döntött ekkor Sonja. – Ne aggódj, nem fogom kidobni! Ez egyfajta kordokumentum, nem igaz?

– Mondhatni. De mindenekelőtt egy rész belőled, Sonja.

Az apja sürgetően nézett rá, és ő értette, mit akar mondani. Hogy ne felejtse el soha, mi volt azelőtt. Az együtt töltött éveiket. Az apja és ő, a kis tetőtéren a régi dranitzi úriházban… Annyi bizalom, annyi gyengédség és annyi szeretet volt akkoriban apa és lánya között…

Hirtelen szűknek érezte a helyet, a szoba túlságosan fülledtnek tűnt, legszívesebben kinyitott volna egy ablakot. Gyors elhatározással a táskájába gyömöszölte a régi naplót, és úgy döntött, hogy otthon majd eltünteti valamelyik szekrényben.

– Egyébként hol van Mama naplója? – kérdezte.

Tizenhat éves korában adta oda neki az apja, hogy elolvassa. Később is gyakran kivette az íróasztalából, általában akkor, amikor egyedül érezte magát. Újra és újra elolvasta ugyanazokat a részeket, és gyakran előfordult, hogy nem tudta megállni sírás nélkül. Olyan nehéz volt felfogni, hogy az a dacos, önfejű fiatal lány, aki ezeket a sorokat írta, az édesanyja volt. Elfriede von Dranitz szörnyű dolgokat élt át – a háborút, az oroszok bevonulását, a nagyapja kivégzését –, ugyanakkor feltétel nélkül tudott szeretni, és úgy tűnt, ha csak rövid időre is, de nagyon-nagyon boldog volt. Csupán huszonegy évet élt.

– Franziskának adtam.

Sonja látta apja zavart arckifejezésén, hogy mennyire rosszul érzi magát ettől a bejelentéstől. Minden oka megvolt rá, és valóban nagyon dühös volt emiatt.

– Odaadtad Mama naplóját ennek a…, ennek a nőnek? Anélkül, hogy engem megkérdeztél volna?

– Elfriede a húga volt, ezt ne feledd, Sonja! És különben is, jó lenne, ha végre felhagynál ezzel az ostoba bújócskával. Csak azt ne hidd, hogy Franziska és Jenny már nem tudnak rólad régóta!

– Ezt majd én döntöm el, Papa! – horkant fel dühösen Sonja. – Az a nő a felelős anyám haláláért – vágta az apja fejéhez. – Ahelyett, hogy magával vitte volna Nyugatra, otthagyta a klinikán.

– Elfriede tífuszos volt, nem tudta magával vinni.

– Akkor vele kellett volna maradnia, amíg meggyógyul.

– El kellett menniük, nem tehettek mást.

– Kifogások. Minden csak kifogás. Nem szerette anyámat, ez volt az oka. Ha magával vitte volna, akkor Mama talán még ma is élne!

A férfi most úgy mosolygott rá, mint ahogy egy ostobaságokat beszélő kislányra szoktak.

– Akkor viszont te sem léteznél, én haragos kis fúriám!

– Nem lenne valami nagy veszteség a világ számára – morogta a lány.

– Én ezt egészen másképp látom.

Sonja mély lélegzeteket vett, hogy lecsillapítsa a dühét, majd megkérdezte, mikor szándékozik az egykori bárónő visszaadni a naplót.

– Majd megkérem, hogy adja vissza, Sonja. Holnap ő is eljön, hogy segítsen a pakolásban. Holnapután érkezik a bútorszállító – sóhajtott. – Bárcsak összeszednéd a bátorságod, Sonja! Franziska tárt karokkal fogadna téged.

– Felejtsd el!

Az apja lemondóan nézett rá.

– Egyébként azt tervezzük, hogy összeházasodunk – tette hozzá. – Májusban, amikor minden virágba borul.

Sonja egy pillanatig csak bámult az apjára, majd rájött, hogy komolyan beszél.

Rosszul lett. Úgy érezte, el kell tűnnie innen. Mégpedig azonnal. A végén még beleokád az egyik dobozba.

– Mennem kell, Papa! – mondta hirtelen, türelmét vesztve, majd felugrott, és kirohant a lakásból.

Lent, az utcán vett egy mély lélegzetet, és máris jobban érezte magát. A dühe azonban nem múlt el, úgy érezte, majd szétrobban. Házasság! Szóval sikerült neki, ennek az erőszakos nőszemélynek. Sikerült elvennie tőle az apját.

[1] Mezőgazdasági termelőszövetkezet

[2] Németország újraegyesítését (Deutsche Wiedervereinigung) 1990. október 3-án deklarálták, amikor a keleti területek (NDK) csatlakoztak a nyugatiakhoz (NSZK).

Jenny

– Bolhája van!

Jenny az étkezőasztalra tette a bolhairtó port tartalmazó dobozt, majd körülnézett a nagyanyja nappalijában. Na, persze. Szegény kislányt már megint bedugta abba a rémes járókába. Julchen ott állt, kezecskéjével a rácsot szorongatva, kerek arcocskáján a répapüré maradványaival.

– Bolha? – kérdezte a nagyi szenvtelenül, anélkül, hogy a papírmunkából felnézett volna. – Arra már én is gondoltam.

Jenny azonban mintha meg sem hallotta volna a megjegyzést. A nagyi mondott még valamit az atkákról, meg valami bőrekcémáról is – de spongyát rá! Odasietett a lányához, és kivette a ficánkoló Julchent a börtönéből.

– Miért kell bezárni mindig ebbe a vacakba – panaszkodott a lány –, mintha börtönben volna szegény gyerek. Nézni is rossz.

A nagyi a homlokát ráncolta, és megigazította a szemüvegét. Aha, valaki itt igencsak rosszkedvű. Akkor csakis a számlákon dolgozhat. Jó sok összegyűlt, a pénzügyekbe azonban továbbra sem volt hajlandó Jennynek betekintést engedni.

– Nem tudok mellette nyugodtan dolgozni, Jenny. A járókában legalább semmi nem történhet vele.

Julchen néhány hete elindult, terpeszbe tette a lábát, így elképesztő sebességgel tudott szaladni, időnként pelenkával bebugyolált popsijára tottyant, gurgulázó hangokat adott ki, és nagy élvezettel pakolta ki a polcokat, valamint a konyhaszekrényt. A nagyi terítői hirtelen nem tűntek túl praktikusaknak, mert a kis vadóc az összeset lerángatta az asztalról, csak úgy, mindenestül. Mivel az úriházban csupán néhány helyiség készült el teljesen, és még mindenütt kábelek meg szögek álltak ki a falból, nagyon oda kellett figyelni Julchenre, hogy hol van, és mit csinál.

Most Falko dugta be az orrát az ajtórésen, benyomta az ajtót, és ártatlan képet vágva toporgott, hogy azután hangos sóhajtással az asztal alá kuporodjon, és fejét a nagyi lábára hajtsa. Jenny azonnal felkapta Julchent, aki máris lelkes felkiáltással, szeretetteljes ölelésre nyújtotta a kezét, hogy így üdvözölje játszótársát.

– Neee! – tiltakozott, karjával csapkodva, lábával rúgkapálva a kislány. A Maaa után a nem szócskát tanulta meg elsőként.

– Semmi esetre sem, édesem – jelentette ki Jenny szigorúan. – Addig nem, amíg ez a bolhairtó szer rajta van.

Julchen fülsiketítő sikítással tiltakozott. Egyre inkább kitűnt, hogy ő is igazi Dranitz: makacs, konok és a végsőkig kitartó. Csupán arisztokratikus tartása hagyott még némi kívánnivalót maga után.

Falko gyanakodva nézte a bömbölő, vonagló barátnőjét, de egyetlen jellel sem utalt arra, hogy oda akarna menni hozzá. Feltehetőleg örült, hogy nem cibálják megint a fülénél és a farkánál.

– És amúgy milyen volt? – kérdezte a nagyi hangosan, megpróbálva túlkiabálni Julchen jajveszékelését.

– Semmi különös – kiáltott vissza Jenny. – Még mindig a szokásos színházát játssza az a bolond nő. Nézd csak, Julchen, itt a babád! Babóca úgy szeretne hozzád menni, drágám…

Julchen azonban anyukának sem volt valami jó. Kikapta anyja kezéből a textilfigurát, és olyan magasra hajította, hogy az közvetlenül Falko két mellső mancsa előtt landolt. A kutya megszagolgatta a repülő tárgyat, majd orrával eltolta magától.

– Adj neki egy kekszet, attól megnyugszik! – tanácsolta a nagyi.

A taktika máris bevált. Julchen a kekszért nyúlt, és az egészet a szájába tömte. Hirtelen kellemes csend lett. Jenny kihúzott egy széket, és odaült a nagyanyjához az asztal mellé, amit többnyire étkezéseknél használtak. A konyhába csak egy kis, ideiglenes asztalkát állítottak be, amely körül legfeljebb három ember fért el kényelmesen.

– Én ezt nem csinálom tovább, nagyi. Mi lenne, ha legközelebb egyszerűen „nagynéninek” szólítanám? Mégis mit gondol ez a nő? Teljesen ostobának néz minket? Itt, a faluban mindenki tud róla, igazán nem nehéz kitalálni, hogy mi is.

Nagyi letette a tollat a papírra, amelyre írt, és szigorúan Jennyre nézett.

– Walter azt kérte, legyünk türelmesek. Szerinte fontos, hogy Sonja tegye meg az első lépést.

Jenny tudta ezt jól. Ettől függetlenül Sonja lassan teljesen kiborította. Hogy lehet valaki ilyen önfejű? Mi rosszat tettek, hogy ennyire nem akar tudomást venni róluk? Lehet, hogy neki is az úriházra fájt a foga, és ők megelőzték ebben? Vagy csak úgy általában nem volt kibékülve a nyugati rokonokkal? Ez sem passzol a képletbe, elvégre ő maga is sok éven át Nyugaton élt.

– Tudod, mit? – kérdezte nagyi, és gyorsan felkapta a tollát, mielőtt azt Julchen ellophatta volna. – Küldök neki egy meghívót az esküvőnkre. Csak úgy, minden kötelezettség nélkül.

Honnan veszi a nagyi már megint ezeket az őrült ötleteit? Mégis mi oka lenne eljönni Sonjának, és épp az apja esküvőjére, ha előtte még csak hallani sem akart az új rokonokról?

– Ha te mondod! – felelte kétkedve. – Kiket akarsz amúgy még meghívni? Azt mondtad, hogy szűk körben ünneplünk, vagy nem?

– Eddig nyolc ember van a listámon: Mine, Karl-Erich, Bogár, Kaspar, Kalle, Wolf, valamint Anne Junkers. És Sonja. Ja, igen: Ulliról se feledkezzünk meg! Aztán ott vagyunk mi hárman. Julchennel együtt már négyen…

– Ez így nem lesz jó, nagyi!

A nagyanyja ingerülten nézett rá, és az orra hegyére tolta a szemüvegét.

– Már miért ne lenne jó?

– Mert így összesen tizenhárman lennénk. És az balszerencsét hoz.

Nagyi hátradőlt a székében.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy babonás vagy? – kérdezte vidáman.

– Egy esküvőn nem lehet elég elővigyázatos az ember – bizonygatta komoly arccal Jenny.

Nagyi mosolyogva válaszolta, hogy ebben bizony igaza van. Ám ő alaposan átgondolta ezt a lépést, ráadásul az egészet Walter kezdeményezte. Úgy vélte, hogy több mint ötvenévnyi jegyben járás után a házasság már nem jelenthet kockázatot.

– De ha ennyire zavar a tizenhármas szám, akkor a lányomat, Corneliát is meghívom. Tulajdonképpen a terveim között szerepelt.

Jenny kivette Julchen kezéből a kávéskanalat, amellyel most a nagyanyja csészealját püfölte.

– Te meg akarod hívni anyát? Ezt nem mondod komolyan.

Egy pillantást vetett nagyi arcára, amely elárulta, hogy halálosan komolyan beszél. Ah, te jó ég! Jenny tudta, nem sok esélye lesz lebeszélni erről. Csak remélhette, hogy az anyja nem fogadja el a meghívást. Cornelia nem sokra tartotta a családi ünnepségeket, a nagyapja temetésére is csak kényszerből ment el.

– Szerintem Corneliának joga van hozzá, Jenny. Legalábbis értesíteni kellene, hogy az anyja másodszor is férjhez megy. Nem gondolod?

Jenny megvonta a vállát. Jól ismerte az anyját, aki mindig is ellenezte a házasság intézményét, egyfajta „kényszerközösségként” tekintett rá, ami két embert monogámiára kárhoztat. Szerinte a férfiakat és a nőket poligámnak teremtették, ami szabad szerelmet kíván, ennek leginkább egy kis közösségben lehet teret biztosítani. Legalábbis akkoriban folyton erről beszélt, és Jenny nehezen tudta elképzelni, hogy az anyja időközben megváltozott volna.

– Mi bajod van anyáddal, Jenny? – sóhajtott a nagyanyja. – Nem gondolod, hogy éppen itt az ideje, hogy egy lépéssel közelebb kerüljetek egymáshoz?

– Nem!

– Szerintem pedig ő nagyon szeret téged, és sokat gondol rád.

– Korábban kellett volna felébrednie – csattant fel Jenny.

Hirtelen annyira sok minden kavargott benne, mintha mázsás súlyok nyomnák a lelkét. Az anyja szívtelensége. Az őrült elméletei. A hisztérikus rohamai. A pofonok, amiket tőle kapott, miközben egyfolytában a tekintélyelvű nevelés ellen prédikált.

– Egyszer elestem, a térdem is vérzett. És azt hiszed, megvigasztalt? Vagy foglalkozott a térdemmel? Á, dehogy. Valami szórólapot kellett osztogatnia, így egy másodperc, és már ott sem volt. Bernd tett ragtapaszt a térdemre. Az egyik szomszédunk. Amikor kanyarós lettem, akkor pedig Maria ült mellettem. Vagy Biggi. De sohasem anya, neki mindig akadt valami jobb dolga nálam. Mit is mondott mindig? Szerinte a gyerek számára az a fontos, hogy ne mindig egyvalaki, hanem mindig más gondoskodjon róla. Folyton akadt valami a tarsolyában, ami mögé el tudta rejteni, mennyire önző, és mennyire képtelen szeretni.

Jenny felhúzta magát, és olyan dolgokat mondott, amilyeneket még soha senkinek nem árult el. Egyszerűen csak úgy kitört belőle, és a felháborodástól még a szeme is könnybe lábadt. Julchen megérezhette anyja zaklatottságát, mert egyszerre nyafogni kezdett, és mindenáron a dédanyjához kéredzkedett.

– Jaj, istenem! – mondta Franziska, és elvette Jennytől a kicsit. – Én ezt nem tudtam. Szegény lány! Ha sejtettem volna…

– Semmi gond – szipogta Jenny. – Ennek már rég vége. De most legalább tudod, miért nem akarom, hogy anya ide jöjjön.

– Talán mindkettőtöknek jót tenne, ha megbeszélnétek a dolgokat – vélte Franziska.

– Felejtsd el!

Az idős hölgy szomorú hallgatásba merült, és adott még egy kekszet Julchennek. Falko is felállt az asztal alól, és sóvárogva hajtotta nedves pofáját Jenny térdére. Jennynek ekkor feltűnt néhány apró fekete pont a szőnyegen. Pfuj! Úgy tűnik, ez a por nagyon gyorsan hat.

– Azt hiszem, az egész az én hibám – mondta nagyi szomorúan. – Én a cégünkben segédkeztem, Conny pedig kulcsos gyerek volt. Dehát mit tehettem volna? Minél hamarabb talpra szerettünk volna állni, azt akartuk, hogy újra legyünk valakik, hogy soha többé ne nézzenek minket ingyenélőknek…

– Jaj, hagyd ezeket a régi történeteket, nagyi! – kérte Jenny.

– A háború felelős mindenért. E nélkül a nyomorult öldöklés nélkül a családunk nem hullott volna darabokra. A háború az oka, és hogy elűztek minket Dranitzból.

Jenny már bánta az előbbi kifakadását. Véleménye szerint nagyi mindig is túl nagy jelentőséget tulajdonított az úgynevezett családnak. Már miért volna itt, Dranitzban szükség az anyjára? Jól elvan ő Cornelia nélkül is.

– Tudod, nagyi – szólt vontatottan –, azt hiszem, a Dranitz család nőtagjai a háború nélkül is harcban álltak volna egymással.

– Badarság – háborodott fel a nagyanyja. – Én soha nem veszekedtem anyámmal.

– És a húgoddal, Elfriedével?

Nagyi felhorkant, erre nem tudott mit felelni.

Ehelyett kivett egy papírlapot Julchen ragacsos kis ujjai közül, és az ünnepi ceremónia tervezett menetét kezdte magyarázni Jennynek. Jól át kellett gondolni, elvégre a május már a nyakukon volt. Tizenegy órakor a wareni anyakönyvi hivatalban fogadalmat tesz Walternek. Egy órakor az úriházban kerül sor a szűk körű esküvői ebédre. Addigra mindenképpen be kell fejezni a lenti szalon helyreállítási munkálatait. Este hattól egy kis nyilvános ünnepséget terveznek a tó melletti sátorban, hideg büfével és italokkal, lámpásokkal, zenével és tánccal.

– És azon kik vesznek részt?

– Az emberek a faluból, barátok és ismerősök. Bárki, akinek kedve van.

Jennynek az volt a benyomása, hogy ez a „kis esküvő, szűk családi körben” típusú ünnepség kezdi jócskán kinőni tervezett kereteit. De nem baj, a nagyi és az ő Waltere igazán megérdemlik.

– Már azt is kitaláltátok, hová mentek nászútra? – kérdezte. – Velence? Antarktisz? Karib-tenger?

– Az isten szerelmére, hová gondolsz, Jenny? Már ez az egész így is rettentő sokba kerül, különben is, mi lenne itt nélkülem, amíg az úriház fel nem épül?

– Ugyan már, nagyi! Ilyen csak egyszer történik az életben. Fogadok, hogy a nagyapával is kihagytátok a nászutat annak idején, nincs igazam?

– Na igen, vasárnap azért elmentünk együtt a vidámparkba.

– Ó, te jó isten! Ti aztán jól kirúgtatok a hámból, nem igaz?

Nagyit bosszantotta ez az irónia.

– Más idők jártak akkor, Jenny – felelte elutasítóan. – Jól meg kellett nézni, mire adja ki az ember azt a kevéske pénzét, amije volt.

Jenny úgy döntött, feladja. A nagyanyja egyike volt azoknak, akik mindig találtak valami okot, hogy lemondjanak egy kis élvezetről. Pedig Jenny szerint égető szüksége lett volna egy kis kikapcsolódásra. Már szinte az is csodával határos, hogy egyáltalán képes volt úgy-ahogy megbirkózni mindazzal, ami az elmúlt két évben érte. Végül is már nem volt fiatal.

– Akarod, hogy segítsek elmosogatni, nagyi?

Megszokta, hogy Julchennel és a nagyival együtt ebédel az úriházban. A nagyanyja szívesen főzött, Julchen pedig tele szájjal falta a krumplipürét zöldségekkel és szósszal, de még jobban szerette a vaníliapudingot, amelyre nagyi még málnaszirupot is tett.

– Nem szükséges. Majd később elpakolok.

– Rendben. Akkor mi szedjük is a sátorfánkat Julchennel. Ne felejtsd el ma este bekenni Falkót!

Nagyi egy hatalmas puszival búcsúzott a dédunokájától, majd felhúzta rá a rózsaszínű pufikabátot, amit a katalógusból rendelt. Azután felhúzta Julchen fejecskéjére a gyapjúsapkáját, és feladta rá a kiscipőt. Jenny inkább nem hívta fel a figyelmét a kinti enyhe időre, nagyi ugyanis szentül hitte, hogy Julchen azonnal fülgyulladást kap, ha sapka nélkül viszik ki az autóhoz márciusban.

Már megint esett. Pokolian kellett vigyáznia, nehogy megcsússzon, amikor Julchennel a karján átvágott a házat körülvevő építési törmeléken. A következő héten érkezik a konténer, hogy elszállítsák a rengeteg hulladékot.

Miközben Jenny kinyitotta a Kadettjét, egy gyors pillantást vetett az úriházra, ami ebben a zord időben nem volt valami kellemes látvány. Na igen, a teljes tetőteret felújították, és a tető a sok reklamációt követően végre nem ázott be, a belső munkálatok azonban meglehetősen lassan haladtak. Lehet, hogy csak túl türelmetlen volt, Jennynek valahogy mégis az volt a benyomása, hogy az idejük nagy részét várakozással töltik. Na jó, a munka egy részét saját maguk végezték. Napokig eltartott, mire kihordták a helyiségekből a törmeléket Kaspar Woronski építésszel – akivel Jenny korábban egy berlini építészirodában dolgozott együtt –, hogy szabad bejárást biztosítsanak a villanyszerelőknek. Sajnos mindig akadtak olyan cégek, amelyek nagy lelkesen láttak neki a munkának, de aztán napokig távol maradtak, mert egy másik építkezéshez hívták őket. Amikor végre újra felbukkantak, az esetek többségében már péntek volt, azaz hétvége. Csaknem két hónapot vett igénybe például, mire végre mindenhol beszerelték a fűtést, és további egy hetet, mire az hibátlanul működött. Na igen, ha őszinte akart lenni, ő sokkal zökkenőmentesebbnek és mindenekelőtt gyorsabbnak képzelte az átépítést.

Jenny arra az időre gondolt, amikor még a Strassner építészirodában dolgozott a Kantstraßén – amit amúgy szívből gyűlölt –, és biztosra vette, hogy akkori főnöke és szeretője, az iroda nevében is szereplő Simon Strassner soha nem hagyta volna, hogy az építkezésen dolgozó cégek az orránál fogva vezessék. Neki megvoltak a módszerei. Még akkor is, ha nemigen beszélt róluk.

Becsatolta Julchent a gyerekülésbe, odaadta neki a macit, hogy szundikáljon egyet. A mackó – karácsonyi ajándék Bogártól – ugyanis autózás közben nélkülözhetetlen volt. Amint a kis rosszcsont Julchen a kezébe kapta a barna plüssjátékot, és az összerágcsált medvefület a hüvelykujjával együtt a szájába tömte, máris lecsukódott a szeme. Jennynek csak nagy nehezen sikerült kikormányoznia a Kadettet a pocsolyából, amelybe óvatlanul beleparkolt, a szitáló eső ugyanis alattomosan újra és újra felpuhította az épphogy csak felszáradt talajt. A falu felé vezető úton egy ismerős, élénkpiros furgon jött szembe – a villanyszerelő, aki igazából már reggel hétre ígérte magát, ám csak ekkor sikerült ideérnie. Tíz perccel négy előtt járt, vagyis holtbiztos, hogy már hazafelé tartott. Bosszúsan hajtott bele a falu szélén összegyűlt széles tócsák egyikébe, amelyből felfröccsent a koszos, sáros lé. A visszapillantó tükörben megpillantott egy alakot, aki dühösen lóbálta az öklét. Jenny ijedtében rátaposott a fékre, és izgatottan húzta le az ablakot.

– Direkt csináltad ezt? – hallotta az ázott alakot kiabálni, aki most nagy léptekkel közeledett felé, és csuromvizes sapkáját lekapva magáról, megállt a vezetőajtó mellett.

Ó, istenem, ez Ulli!

– Szörnyen sajnálom – dadogta Jenny –, azt hittem, te Ausztriában vagy. Vagyis, úgy értem, nem láttalak…

Miket beszél itt összevissza, gondolta. Ulli most biztosan azt hiszi, hogy elment az esze.

– Gyerekkel a hátsó ülésen nem kellene így száguldozni.

Legszívesebben a férfi fejéhez vágta volna, hogy Julchent hagyja ki ebből, de mivel a férfinak egyrészt igaza volt, másrészt úgy festett, mint egy ázott egér, inkább visszafogta magát.

– Kifizetem a tisztítót. Oké?

Ulli kirázta vizes sapkáját, de nem tette vissza a fejére.

– Ugyan – morogta. – Csak figyelj oda legközelebb! Nem tudod, hol van Bogár?

Aha, hát innen fúj a szél! Épphogy megérkezett Schladmingból – ahol feltehetően épp az Angelához kapcsolódó válási ügyeit intézte –, és máris tudni akarja, hogy Bogárnál van-e még esélye. Hát ez pech, kisapám!

– Bogár? Warenben van. Ott dolgozik most helyettes óvónőként. Az itteni óvodát sajnos bezárták.

Lehetséges volna, hogy még nem is tud róla? Gyorsan utánaszámolt, mikor is ment el a férfi Schladmingba. Röviddel karácsony után. Biztos egy jó kis síeléssel töltötte a szabadságát. Vajon honnan volt rá pénze? Jenny úgy tudta, Ulli most rövidített munkaidőben dolgozik.

– De még mindig a szüleinél lakik?

– Persze. Kasparral együtt. Időközben őt is befogadták Rokowskiék.

– Vagy úgy.

Ulli nedves sapkáját még mindig a kezében forgatva, gondterhelten bámult maga elé. Amikor észrevette, hogy Jenny őt nézi, gyorsan összeszedte magát, és közömbös arckifejezést öltött.

– A nagyszüleidnél még nem is voltál? – kérdezte Jenny.

– Épp hozzájuk indultam.

– Na – mondta Jenny mosolyogva –, akkor biztos vagyok benne, hogy Minétől hamarosan minden újdonságot megtudsz.

A mosolya ragályos volt, Ulli most már egy halvány vigyort is megengedett magának.

– És a te nagymamád, jól van? – érdeklődött.

– Pompásan. Májusban férjhez megy.

– Ó, édes istenem!

Mögötte egy teherautó hangos dudálásba kezdett, mivel a lány elállta a szűk falusi utcát.

– Akkor később találkozunk. Beugorhatnál valamikor, Julchen is örülne.

A férfi búcsúzóul felemelte a kezét, és sietve félreugrott, mert most meg a teherautó hajtott bele a pocsolyába.

Jenny megvárta, amíg a furgon eltűnik, azután ő is rátaposott a gázra. A visszapillantó tükörbe nézve még látta, ahogy Ulli – ez a magas, széles vállú, sportos fickó – sietve eltűnik egy mellékutcában. Ő, aki tavaly rekordidő alatt átevezett a Dranitz-tavon abban a hatalmas zivatarban.

Aztán megcsókolta, csak úgy váratlanul. A lány annyira elhűlt, hogy meglepetésében lekevert neki egy pofont. Így utólag kicsit sajnálta, mert alapvetően tetszett neki a közeledése. Sőt, úgy általában is tetszett neki Ulli. De valahogy mégsem illettek össze, folyton összevesztek, és a férfinak a jelek szerint inkább Bogár volt az esete. A barátnőjét mostanában igencsak körülrajongták a férfiak. Nemcsak Ulli törte magát, de Kalle is nagyon hajtott rá. És persze Kaspar, a barátja.

Ha őszinte akart lenni, Jennynek be kellett vallania magának, hogy egy kicsit irigykedett. A kedves kis dundi Bogár három rajongóval is büszkélkedhetett, miközben neki, aki eddig ellenállhatatlannak tartotta magát, közel s távol egyetlen udvarlója sem akadt. Legalábbis olyan nem, aki tetszett volna neki.

De számára ott van Julchen, gondolta dacosan. És a nagyi. Nagyinak viszont már ott van Walter. Jennynek az volt a benyomása, hogy az újra felfedezett ifjúkori szerelem némileg csökkentette a nagyi úriházhoz fűződő szenvedélyét. Jenny persze örült a nagyanyjának és ennek a későn jött boldogságnak, de néha nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy a folyton késésben lévő munkásokkal, a rengeteg hibával és panasszal ezentúl egyedül kell megbirkóznia. Az éppen felfüggesztett építkezési munkálatok mintha hirtelen már nem sürgették volna annyira nagyit. „Dranitz kastélyszálló – Wellness testnek és léleknek” – jutott eszébe a szlogen. És nagyi ahelyett, hogy mindent megtett volna a vállalkozás mielőbbi sikeres kivitelezése érdekében, kizárólag nosztalgiázott. A családjáról beszélt, hogy a szerettei a háború miatt a szélrózsa minden irányába szétszóródtak. Aztán arról, hogy feltétlenül ki kell békíteni a családtagokat. Jenny ezt nem igazán tudta másnak tulajdonítani, mint az öregség egyfajta jelének. Esetleg nagyinak valóban az a célja, hogy újra összehozza a családot, de erre most igazán nem alkalmas az idő.

Hazaértek. Jenny leparkolt, kiszállt, és a mackójával együtt felcipelte a még alvó Julchent a lépcsőn. A lakás bejárati ajtaja előtt egy vastag, barna boríték hevert. Hurrá, biztos a levelező iskola válaszolt! Máris száz százalékkal derűsebb lett a hangulata. Jobb karjában a lányát tartva lehajolt, hogy baljával felvegye a borítékot a földről, majd a fogai közé szorítva kinyitotta az ajtót. Nemrég olvasott egy hirdetést az újságban, ahhoz kért további tájékoztatót, mert már régóta fontolgatta, hogy üzleti menedzsmentet kellene tanulnia, amelynek segítségével később szakszerűen tudja majd vezetni a kastélyszállót. Ehhez azonban előbb sajnos le kellett tennie az érettségit. Most már sajnálta, hogy akkoriban kimaradt az iskolából. De nem baj, a hiányosságokat lehet pótolni, csak fel kell készülnie arra a vacak érettségire. Sajnos ennek a tandíját is a nagyitól kell majd lenyúlnia, mert a levelező tanfolyam valószínűleg egy vagyon lesz. De ez az ő jövője, és a Dranitz kastélyszálló jövője is egyben. Wellnesshotel szaunával és medencével, egy lovarda, kocsikázás lovas kocsin, csónakázás a tavon. Igazi oázis a kiégett városlakóknak, akik az utóbbi időben szinte ellepték Berlint. Gyógynövényfürdők és masszázsok, pezsgő és szendvicsek, esetleg előadások, koncertek és kabaréestek – wellness testnek és léleknek. Amikor mindez megjelent a képzeletében, máris visszanyerte minden bátorságát, és az átmeneti nehéz időszakok már nem is tűntek olyan fáradságosnak.

– Maaa! – nyöszörgött Julchen, a karján ficánkolva.

Lerakta a lányát, becsukta maga mögött a bejárati ajtót, és figyelte, ahogy a kislány az előszobán át a gyerekszobába totyog. A küszöbön hirtelen megbotlott, és orra bukott a padlón. Jenny odaszaladt hozzá, vigasztalóan kézen fogta, és a konyhába vezette.

– Most pedig irány a fürdőkád, aztán eszünk finom papit! Nézd, a mackó is itt van már!

Julchen most szerencsére nem sírt. Amikor nagyon fáradt volt, általában minden kis apróságon elpityeredett, míg máskor, ha orra esett, és jól beütötte magát, akkor is nevetve állt fel, majd folytatta az útját. Ah, édes kis egérke, az ő kis Julchenje! Ahogy cseperedett, úgy egyre több dolgot lehetett vele csinálni. Most már szinte mindent megértett, egy csomót lehetett neki olvasni, képeket mutatni, bújócskázni. A fürdést különösen szerette, ahogy az egész fürdőszobát elárasztva a világoskék gyerekkádban pancsolhat. Jenny ezúttal is kapott a ruhájára egy jó nagy adag fürdővizet, majd vizes nadrággal ült a nappaliban, hogy a kislánnyal együtt befalják a tejbepapit. Szerencsére Julchen jó evő volt, és minél több tejbepapit lapátolt be este, annál jobban bírta az éjszakát.

Az étkezés után rövid játékidő következett: egy kis csiklandozás, a mackó fürdőlepedő alá rejtése, rugdalózás, a mutatóujjacska anya szájába dugdosása, miközben Julchen csak úgy visított az örömtől.

– De most jön a homokember…

Julchen ezt nem így gondolta, de az anyja bevitte a Rokowskiéktól kölcsönkapott kiságyba, ami régen Bogáré volt. A gyönyörűen faragott bölcsőt, amit Mine az úriház padlásáról halászott le, már rég kinőtte Jenny kislánya.

Azután olvasás következett az ágyban. Bogár egy csomó képeskönyvet hozott Jennynek, még a keletnémet óvodai időkből, főleg meséket, de gyerekverseket és mondókákat is.

Közöttük volt A makacs kisbéka története. Julchen különösen imádta ezt az igen nagy szeretettel összeállított kis könyvecskét, talán mert a békakölyök is éppen olyan önfejű volt, mint ő maga. A gyerekmondókákért is lelkesedett. A kislány egy darabig figyelmesen hallgatta, majd egy idő után a könyvért nyúlt, hogy a szájába vehesse. A legjobbak azonban az ujj-játékok voltak, a nagyi egy csomót tudott, Jenny is megtanulta őket.

– Hüvelykujjam almafa, mutatóujjam megrázta, középső ujjam felszedte, gyűrűsujjam hazavitte, az icipici meg mind megette. – Az utolsó sornál mindig meg kellett harapdálni Julchent, aki már az elejétől fogva csak erre várt. Vicces, hogy a legegyszerűbb és legrégibb dolgok hatnak még mindig a legjobban. Jenny aztán énekelt egy altatódalt is, miközben arra gondolt, hogy neki kis korában soha senki nem énekelt gyerekdalokat; a kanapén aludt el, miközben odaát a konyhában szólt a beatzene, beszélgettek és dohányoztak. Micsoda szörnyű gyerekkora volt! Nem, az ő lánya ennél sokkal jobbat érdemel, és azt meg is kapja.

Jenny addig ült Julchen ágya mellett, amíg a kicsi el nem aludt. Csak azután kelt fel, húzta rá a takarót, majd lábujjhegyen átsétált a nappaliba, hogy végre az iskolától érkező borítékra koncentrálhasson. Abból azután egy sor, fényes papírra nyomtatott prospektus hullott elé. Ezek a kurzusok jó sok pénzbe kerülnek. Remélhetőleg képes lesz meggyőzni a nagyit, hogy megéri befektetni egyetlen unokája taníttatásába.

Jenny elmerülve olvasgatta a különböző képzési programokat, és azon gondolkodott, hogyan egyeztetheti össze az építkezést, a gyereket és az érettségit. Már most rémesen fáradt volt. Egy ideig csak ücsörgött, fejét a kezére támasztva, miközben a jegyzeteit bámulta, aztán anélkül, hogy észrevette volna, már az álmok mezején járt.

Mine

Kellett volna vinnie kulcsot, igaz, Karl-Erich otthon volt, így kinyithatta neki az ajtót. De hihetetlenül sokáig tartott, mire végre az ajtóhoz sántikált. Mine nagyot sóhajtva letette a két nehéz bevásárlószatyrot.

– Minden rendben, Mine? – kiáltott fel Tillie Rokowski a földszintről.

– Igen, igen… Menj csak! És köszönöm.

Tillie azonban nem elégedett meg ennyivel. Valójában igen kedves volt, mégis néha az idegeire ment Minének.

– Karl-Erich nem nyitja ki? – kérdezte aggódva.

– De, igen. Mindjárt jön.

– Ha bármi van, hozzánk mindig átjöhetsz, Mine. Tudod…

– Igen, igen…

A lenti bejárati ajtó becsapódott, és Mine arra gondolt, hogy az utóbbi időben minden kínlódássá vált. Régebben csak átsétált a szövetkezeti boltba, mindössze negyedórára volt tőlük gyalog, sőt, amikor fiatalabb volt, tíz perc alatt is megjárta az utat. Néha naponta háromszor is lement, már csak azért is, mert a szövetkezeti boltban mindig akadt egy-egy ismerős, akivel jókat lehetett beszélgetni. De a bolt bezárt, és Warenbe kellett menni vásárolni. Ez azonban csak akkor működött, ha valaki elvitte őt autóval, hiszen csak egyetlen buszjárat volt: egy reggel, egy meg este, visszafelé. Ennyi időre nem hagyhatta egyedül Karl-Erichet. Ah, nem volt valami jó érzés mindig másoktól függeni.

Végre meghallotta Karl-Erich szabálytalan lépteit és nehéz légzését, egy ideje nagy fájdalmat okozott neki a járás. Feldagadt lábbal és bokával azonban nem lehet valami nagy öröm a lakásban járkálni.

– Hát itt vagy – mondta a férfi, mialatt ajtót nyitott neki. – Ez jó sokáig tartott. Már megint kávéztál, mi?

A férfi elvigyorodott, majd máris grimaszolni kezdett, mert a jobb lábával véletlenül nekiment a nyitott ajtónak.

Mine becipelte a konyhába a szatyrokat, és az asztalra tette őket. A múltban a férje is mindig segített neki. A nehéz szeneszsákot, akár egy pehelykönnyű batyut, úgy vette a vállára. A két bevásárlószatyrot egy kézben fogta, úgy lóbálta őket, és csak nevetett, amikor Mine aggódva odaszólt neki, hogy vigyázzon, nehogy kipotyogjon belőle a liszt vagy a tejesüveg. Most a saját, reumától meggörnyedt testét is csak nehezen tudta vonszolni.

– Igen, ittunk egy kávét – ismerte el. – Nem utasíthatom vissza mindig Tillie-t, ha ennyire ragaszkodik hozzám. És Anna Loop is itt volt, hogy megkóstolja a Fekete-erdő tortát.

Karl-Erich lassan, komótosan leült a konyhaszékre, öklét az asztalra támasztotta, az utolsó mozdulata egy nagy zuttyanás volt az ülőalkalmatosság felé. Ahogy széket ért, megkönnyebbülve sóhajtott, és megigazította a párnát a háta mögött.

– Jól van, nem szóltam semmit – nyugtatta meg Minét. – Örülök, ha egy kicsit kimozdulsz. Te is ettél tortát?

Mine kipakolta a bevásárlószatyorból a cukrot, a sót, a pudingport és a citromot, majd a két kiló lisztet, a száraz élesztőt, amit nagyon praktikusnak tartott, mert sokáig elállt.

– Megettem egy nagy szelet kuglófot – felelte. – De túlságosan édes és ragacsos volt, én sokkal jobbat sütök. Tojással és jóféle vajjal.

Karl-Erich délután bekapcsolta a nappaliban az új televíziót, és elaludt a fotelben. Aztán csak nagy nehezen tudott felállni a karosszékből, ezért kellett Minének olyan sokáig várakoznia az ajtónál. Legközelebb nem hagyja otthon a lakáskulcsot.

Mine feltette a vizet, ráillesztette a porcelánszűrőt az edényre. Ezeket az új, divatos kávéfőzőket, amelyek most már minden háztartásban megtalálhatók, egyáltalán nem szerette – a kávé langyos, és valahogy olyan műanyagízű volt. A kávét magát viszont, amit egy ideje náluk is lehetett kapni a boltokban, nagyon finomnak tartotta. Össze sem lehetett hasonlítani azzal, amit régen ittak.

Ezután átpakolta a másik szatyrot is – amelyben főként zöldség, gyümölcs, krumpli és hús volt – a műanyag átlátszó zacskóba.

– Nincs szükség már azokra a bevásárlószatyrokra, Mine – mondta neki egyszer Tillie. – Már mindenhol adnak műanyag zacskót.

Mine azonban ragaszkodott a bevásárlószatyraihoz, neki nem kellenek ezek a műanyag izék. Tillie-nek viszont egy egész fióknyi volt belőlük, mindig szépen összehajtogatta, remélve, egyszer majd biztosan hasznát veszi még.

– Ne tegyél bele annyi tejet! – ellenkezett Karl-Erich, amikor elkészült a kávé. – Nem vagyok én csecsemő, akinek cumisüveg kell.

Nagy nehezen a szájához emelte a csészét, ujjai is girbegurbák voltak már. De Mine csak hagyta. Ha enni és inni akar, hát erőlködjön egy kicsit! Szerencsére ott még nem tartanak, hogy etetnie kellene.

– Ah, ez nagyon jó! – nyögte a férfi jóleső érzéssel az első korty után. – Adnál nekem egy kekszet?

Mine a kedvenc csemegéjéből is vett, abból a kerek, csokoládéval töltött kekszből. Miközben a csomaggal babrált, megszólalt a csengő.

– A Kruse – morogta Karl-Erich. – Biztos látta, hogy vásároltál, és most jön egyet kunyerálni.

Mine az asztalra tette a kekszes csomagot, majd felállt. Nem igazán szívlelte ezt a Krusét, ugyanakkor sajnálta is őt.

– Nem csoda, ilyen kicsi nyugdíj mellett… – védte jóindulatúan az alsó szomszédot.

Ám amikor kinyitotta az ajtót, Ulli állt előtte. Mine felsírt örömében, a férfinak pedig le kellett hajolnia, hogy átölelhesse.

– Ulli! Ezt a meglepetést, hogy téged is látni, fiam! Már kezdtük azt hinni, hogy örökre Ausztriában maradsz.

– Nem, egész biztosan nem – védekezett. – Nem vagyok én az a hegyi típus. Inkább a tenger. Vagy legalább egy tó.

– Így van! – szólt ki Karl-Erich a konyhából. – A hegyek csak eltakarják a napot, Ulli. Gyere be! Már azt sem tudom, hogy néz ki az unokám.

Ulli olyan fáradtnak tűnik, gondolta Mine. Fáradtnak és komolynak. A válás láthatóan megviselte. Mindig is érzelmes ember volt, az ilyennek nem könnyű elválni egy nőtől, akit egykor szeretett, és talán még mindig szeret. Igen, lehet, hogy ez az oka. Mi másért maradt volna ilyen sokáig?

Ulli üdvözlésképpen megveregette Karl-Erich vállát, kivett egy csészét a szekrényből, majd ő is odaült az asztalhoz.

– Rendesen tölts! – vezényelt Karl-Erich, miközben Mine a kávét öntötte. – Mine egyre jobban irigyli tőlem a jó kávét. Pedig még csak nem is kerül annyiba, mint régen.

Ulli mosolyogva megjegyezte, hogy a nagyi nem irigy, csak okos. Elvégre Karl-Erichnek vigyáznia kell a szívére.

– Ugyan, hagyd el! Ha beveszem ezeket a narancssárga tablettákat, annyi kávét ihatok, amennyit csak akarok.

Mine közben kicsomagolta a kekszet, egy tányérra tette, és kettőjük elé tolta. Ulli láthatóan nagyon éhes volt. Reméli, vacsorára is marad, gyorsan megfőzi a krumplit, megsüti a rántott húst, és felbont egy üveg vörös káposztát is, amit Gerda Pechsteintől kapott ajándékba.

– Na, és sikerült végre kijönnöd ebből a slamasztikából? – kérdezte a férfi az unokáját egy idő után.

Miközben Ulli a kekszet rágcsálta, elgondolkodva bólintott. Nem volt az a fajta, aki csak úgy magától kezdett mesélni, mindent harapófogóval kellett kihúzni belőle.

– Tegnap óta újra szabad ember vagyok – ha erre gondolsz.

Karl-Erichnek további három ránc húzódott a homlokára, ám végül csak annyit mondott, hogy talán jobb lesz ez így. Inkább egy borzalmas vég, mint egy vég nélküli borzalom. Óvatosan elvigyorodott, mert nem igazán örült a válásnak.

– Sikerült megegyeznünk – fordult Ulli Mine felé. – Angela választhat néhány bútort, és azokat a holmikat is megtarthatja, amelyeket ő hozott magával. A képeket és a szőnyeget. Csupa olyan dolog, amire nekem amúgy sincs szükségem.

– Most a lakásban van?

Ulli bólintott, és nagyot kortyolt a kávéjából. Mine sejtette, hogy aznap este biztosan nem megy vissza Stralsundba, ha Angela a lakásban tölti az éjszakát. Talán még az új barátját is magával hozta. De ezt jobb, ha nem kérdezi meg Ullitól.

– Itt alhatsz, ha akarsz – javasolta.

Ulli egy pillanatig csak bámult maga elé, majd ismét elképedt, hogy a nagyanyja, mint mindig, most is ilyen gyorsan átlát rajta.

– Köszönöm, nagyi – felelte, és máris megint komoly lett. – Csak holnap délután indulok, de az is lehet, hogy csak este.

– Maradj, ameddig csak akarsz, fiam! – szólt közbe Karl-Erich. – Holnap esetleg levihetnél engem, egy ilyen vén reumás nyomorékot az utcára, és sétálhatnánk egy kört a faluban. Mine már nem bír el, túl nehéz vagyok neki.

Ulli szemmel láthatóan örült az ajánlatnak, már így is rossz volt a lelkiismerete, hogy minden előzetes bejelentés nélkül állított be hozzájuk. Pedig ez teljesen magától értetődő volt. Régebben, amikor még nem volt nős, szinte minden hétvégéjét Dranitzban töltötte. Mine továbbra is fenntartotta neki a szobáját.

– Van valamid, amire rágyújthatnánk? – kérdezte Karl-Erich, majd vigyorogva sandított Mine felé. Jól tudta ugyanis, hogy a felesége hamarosan tiltakozni fog.

– Persze – felelte Ulli. – De csak szivar. Kifejezetten neked vettem, nagyapa.

– Ez nem lehet igaz! – szidta Mine. – Tudod jól, hogy nem volna szabad dohányoznia, Ulli.

– Semmi dohányzás, semmi piálás, semmi kávé, semmi etyepetye – szólt Karl-Erich hangosan. – Hát miféle élet ez? Ennyi erővel máris befekhetnék a dobozba.

– Ugyan már, nagymama! – szólt közbe Ulli kacsintva. – Egy szál, az még nem a világ…

A túlerőben lévő férfiúi könnyelműséggel szemben egyszerűen nem tudta felvenni a versenyt, de nem is igazán akarta. Egy kis szórakozás nekik is jár, és egy szivar csak nem öli meg Karl-Erichet ott, helyben. Ha meg tudna állni egy szálnál…

– De menjetek át a nappaliba, és nyissátok ki az ablakot, különben beissza a szagot a függöny!

Így legalább nyugodtan nekiállhat a vacsorának, ami nagy előny.

Ulli minden további nélkül a nagyapja hóna alá nyúlt, és talpra állította az öreget. Persze nagyon óvatosan, Karl-Erich ugyanis mindig panaszkodott, ha nem volt megelégedve. Ilyenkor közölte: ő nem egy fabábu. Végül persze komoly erőfeszítések árán mindig megmutatta Ullinak, hogy még egészen jól tud járni.

Mine figyelte, és elhatározta, hogy majd emlékezteti a férjét erre a fellépésre, ha két nappal később ismét panaszkodna, hogy alig tud felkelni. Azután elkezdte panírozni a húst, feltette a krumplit, előhozta a spájzból a vöröskáposztás-üveget, majd füstölt szalonnát, hagymát és almaszeleteket is sütött.

Főzés közben aggódva gondolt az unokájára. Angela, aki egy született Nimm volt, rendesen kisemmizhette ezt a szegény fiút. Méghogy néhány bútor, meg pár magával hozott holmi! Ott voltak a megtakarítások, amelyekre bizonyára szintén igényt tartott. És az autó, igaz, csak egy Wartburg, nem sokat ér. Ullit ismerve engedett, és hagyta, hogy Angela bármit magával vigyen, amit csak akar. És mindezt úgy, hogy jelenleg rövidített munkaidőben dolgozik, és ha a stralsundi hajógyár nem kapcsol rá, lehet, hogy hamarosan munkanélkülivé válik. Túlságosan is jólelkű az unokája. Egy olyan nő kellene mellé, aki tisztességes, és a legjobbat akarja neki. Aki szereti, és támogatja őt. Olyan, mint Bogár. Mine nagyot sóhajtott, és a vöröskáposztás-üveg tartalmát a főzőedénybe öntötte. De hogy ennek a Bogárnak is inkább az a lengyel Kaspar jöjjön be… Igazán kár érte. Olyan kedves lány, akit bizony nem ejtettek a feje lágyára. Mine le merte volna fogadni, hogy nem tart sokáig a kapcsolatuk. A vak is láthatja, hogy egy cseppet sem illenek egymáshoz.

Mine elhatározta, hogy a közelben tartja Ullit. Csakhogy Ulli és Bogár ne veszítse szem elől egymást. És ha a jóisten is úgy akarja, egyszer talán végre összejönnek. És hogy Istent egy kicsit rávezesse a dolgok nyitjára, Mine a telefonhoz ment, hogy felhívja Rokowskiékat.

– Igen, Mine, történt valami?

– Nem, nem, semmi. Csak ha Bogár hazajön, megkérnéd, hogy hozza át nekem gyorsan a melegítőpárnát? Már megint a vállam…

– Hogyne, megmondom neki.

– Köszönöm, Tillie. További szép estét!

Elrakta a kávéscsészéket, a konyhaasztalra pedig tányérokat és evőeszközöket tett, valamint poharakat. Még volt két üveggel a házi almaléből, amit Ulli annyira szeretett.

– Kész a vacsora!

Ahogy Ulli a nappali ajtaját kinyitotta, Minét egyszerre dohányfüsttel teli levegő csapta meg. Fejét csóválva sarkon fordult, és visszament, hogy tálalja az ételt.

– Kinyitottuk az ablakot – biztosította Karl-Erich, aki csatlakozott Ullihoz, és a székéhez bicegett. – Egy perc, és máris dús ózon vesz körül minket.

– Azt te csak hiszed…

A két férfi éhesen falatozott, Ulli háromszor is szedett a párolt káposztából és a krumpliból.

Először nem akarta kivenni a második szelet rántott húst, de amikor Karl-Erich közölte, hogy ő már egy falatot sem bír lenyelni, hagyta magát rábeszélni. Mine is örült, hogy ilyen jó étvágya van – szegény fiú valószínűleg hetek óta nem evett semmi rendeset.

A vacsorát követő beszélgetés azonban nem alakult valami örvendetesen.

– Brémába akar menni – háborodott fel Karl-Erich. – Felajánlottak neki egy állást.

Mine rettenetesen megijedt. Ulli Nyugatra akar menni. Olyan messzire… Lehet, hogy soha többé nem látják. Végül is már ők sem a legfiatalabbak.

– Ki ajánlott fel állást? – kérdezte az unokájától.

Ulli alaposan megrágott egy nagy falat rántott húst, amit azután almalével öblített le.

– A brémai Vulkán.

– De hisz az újságban az áll, hogy a stralsundi hajógyárnak újra vannak megrendelései, és hogy újra jól megy nekik – ellenkezett Mine. – Miért mennél el, amikor itt is szükség van a megfelelő munkaerőre?

Ullit láthatóan kényelmetlenül érintette a kérdés. Az ajánlatot egy régi kollégája révén kapta, aki Brémába ment. A stralsundi hajógyár időközben a Treuhand tulajdonába került, előbb-utóbb úgyis eladják egy magánbefektetőnek. És hogy mi lesz az alkalmazottakkal, azt csak a jóég tudja…

– Gyávaság – mondta Karl-Erich. – Menekülnek a patkányok, elhagyják a süllyedő hajót. Ha a legjobb embereink elmennek Nyugatra, mi marad Stralsundnak?

Ulli megpróbálta elmagyarázni, hogy azért marad elég jó szakmunkás Stralsundban is.

– És ha újra nyereséges lesz a hajógyárunk, bármikor visszajöhetek.

Mine Karl-Erichre nézett, aki épp a párolt káposztával küzdött. Az étel folyton leesett a villájáról.

– Itt nálunk is van azért lehetőség – morogta. – Nem kell azonnal Nyugatra menni.

Ulli felsóhajtott. Mine látta rajta, milyen nehéz döntés előtt áll, hiszen jól tudta, mennyire hiányozna a nagyszüleinek.

– Mindent megpróbáltam, nagyapa. Körbejártam…

– Ausztriában kocsikáztál – szakította félbe Mine.

– De azelőtt sokfelé keresgéltem – magyarázta Ulli –, Rostockban, Warnemündében… De hajóépítészként egyszerűen nem lehet munkát találni. Mert a hajógyáraink veszteségesek, és jelenleg mindenütt elbocsátják az embereket.

Innen nézve a brémai ajánlat igen szerencsés volt, ezt a nagyszüleinek is be kellett látni.

– Egyébként meg, kifejezetten örülök, hogy egy időre elszabadulhatok innen – mondta halkan. – És nem miattatok, ezt ti is tudjátok. Hanem más miatt…

Persze a stralsundi lakás, a környezet, a sok régi barát mind-mind az Angelával töltött időre emlékeztette. Ezt meg tudta érteni Mine. De ebből még nem következik, hogy olyan szörnyen messzire kell mennie.

– Mi van Max Krumméval? – kérdezte Karl-Erich, Minére pillantva. – Nem úgy volt, hogy felhagy a hajókölcsönző vállalkozásával?

– Max? – kérdezte Mine. Meg kell hagyni, Karl-Erichnek, néha tényleg jó ötletei voltak. Max Krumme régi ismerősnek számított. 1946-ban menekültként érkezett Kelet-Poroszországból, először az úriházban lakott a családjával, később a falu egyik megüresedett házában telepedett le. Mindig is szorgalmas és vállalkozó kedvű ember volt. Két évvel később az oroszoktól közvetlenül a Müritz partján kapott földterületet, ahol gazdálkodni kezdett, halászatot működtetett, később pedig egy kis csónakkölcsönző vállalkozásba kezdett. Egészen jól ment neki, különösen nyáron, ugyanis egy kioszkot is nyitott, ahol édességet, fagylaltot és italt árult. Mostanra azonban mindkét lánya férjhez ment, a fia pedig Freiburgba költözött a családjával. – Igen, tényleg be akarja zárni a boltot – mondta. – Warenben hallottam, hogy eladná valakinek. Ez pont neked való lenne, Ulli. Te szereted a vizet.

Ullinak nevetnie kellett.

– Nagyi, én hajóépítész vagyok. Mit kezdjek három ócska csónakkal és egy romos stéggel? Különben is, Max nem Ludorfban van? Oda aztán senki emberfia nem megy, télen különösen nem.

– Csak egy ötlet volt – morogta Karl-Erich.

Ulli egymásra pakolta az üres tányérokat, a mosogatóhoz vitte őket, majd felmelegítette a bojlert, és levette a mosogatókefét a kampóról. Amikor Karl-Erich megpróbált felállni a székről, megragadta a hóna alatt, és felsegítette.

– De jó, ha az embernek ilyen jó felállító segédje van – vélte Karl-Erich, miközben kibicegett a mosdóba. – Nyugodtan maradj csak, Ulli, ameddig akarsz!

Mine a kisszobába ment, hogy friss lepedőt húzzon, és előkeresse a ládából a gyapjútakarót. Így aztán alig hallotta a csengőt. Na végre! Ráveszi Bogárt, hogy igyon meg velük a konyhában egy pohárka almalevet.

Ám, ahogy kinyitotta az ajtót, nem Bogár állt ott, hanem Tillie esőkabátban, hóna alatt egy szatyorban a melegítőpárnával.

– Na, itt is van, fogd csak! Egy idő után ne felejtsd letekerni, Mine! Hogy ne melegedjen túl. Jaj, ne! Csak nem Ulli az ott?

Ulli már nyitotta is a konyhaajtót, hogy kikukkantson az előszobába. Nagyon jól festett a derékszíjába dugott konyharuhával.

– Jó estét, Tillie!

– Jó estét, Ulli! Na? Újra nagyszülő-látogatóban? Minden rendben? Hallottam, hogy elváltál. Hát, igen, a szerelem már csak ilyen. Bezzeg Bogár és Kaspar, úgy turbékol, mint két galamb.

Mine alapvetően kedvelte Bogár anyját. Tillie mindig kedves volt, segítőkész, de abban a pillanatban kedve lett volna megfojtani.

– Köszönöm, Tillie – mondta, és átvette a melegítőpárnát. – Azt hiszem, máris ágyba bújok.

Tillie arckifejezésén látszott, hogy szívesen eltrécselt volna még egy kicsit a konyhában.

– Hát, akkor… Nem is zavarok. Akarod, hogy megmasszírozzalak, Mine?

– Nem, az egyedül is megy. Köszönöm, hogy elhoztad, amit kértem. És üdvözlöm Valentint.

– Neked meg jobbulást, Mine! – Tillie intett Ullinak a konyhába, azután sarkon fordult, és elment.

Na, ez sem úgy sült el…!

Walter

– Akkor ennyi volt, ugye?

Kulle Pietersen hátratolta a sapkáját, és még egyszer szétnézett az üres nappaliban.

– Ennyi, Kulle – felelte Walter. – Indulhatunk.

Lent a ház előtt parkolt a szomszéd Pietersen furgonja, amelybe Walter bútorait pakolták. Nem volt sok, és nem is volt szép. Walter tudta, hogy Franziskának egy cseppet sem tetszik, de valahogy nem akaródzott megválnia ezektől a daraboktól. Hiszen élete folyamát elkísérték, úgy érezte, szinte a saját részévé váltak.

– Vigyem a bőröndöt? – kérdezte Kulle, és a kopott bőrtáskáért nyúlt, amit Walter az előszobába állított.

– Köszönöm, azt inkább magam viszem.

A régi bőröndöt is megtartotta, abban voltak a szüleiről és a róla készült gyerekkori fényképek, az iskolai bizonyítványok, néhány könyv, ami még az apjáé volt, az apja olvasószemüvege egy zöld bőrtokban, valamint néhány jegyzetfüzet. Semmi fontos, mégis az identitásának egy darabja.

Kulle Pietersen darukezelőként dolgozott az építkezéseken, főleg előregyártott panelépületeken, amelyekre nagyon büszke volt. Most azonban feloszlatták a brigádját, néhányukat az új szupermarket építésére küldték, a többiek, mindenekelőtt az idősebbek, otthon ültek, és a jobb időkre vártak. Minden apró megbízásnak örült, így ennek a bútorszállításnak is.

Walter beült Kulle mellé, a lába elé tette a kis bőröndöt, és az ablakon át nézelődött, miközben Kulle keresztülhajtott Rostockon. Az egyik mellékutcából jól lehetett látni a városi kikötőt, kissé odébb pedig a Szent Mária-templom egyik robusztus, széles téglatornya emelkedett, égbe nyúló, napfényben csillogó, keskeny csúcsával. Walter önkéntelenül is elfordította a fejét.

– Na? Nem is olyan könnyű itt hagyni, ha az ember már régóta él a városban, igaz? A kikötőt meg különösen nem. A partot. Hiányozni fog. A tenger, a hajók, az illatok. A sirályok is nagyon tudnak hiányozni.

Igen, ez igaz, bár Walter nem igazán szívelte a folyton lopkodó sirályokat. A többi azonban mind igaz. Hiányozni fog neki.

– Hát igen, egy új élet, mindent elölről kell kezdeni – felelte félénk vigyorral.

Kulle rágyújtott egy cigarettára, és megvonta a vállát.

– Miért ne? – motyogta, a csikket a fogai közé szorítva. – Mindenki a saját szerencséjének a kovácsa.

Walter jól tudta, Kulle mire gondol, még ha nem is mondta ki hangosan. Aki a hetvenes évei közepén új életet kezd, az bolond. Egy öreg fát már nem lehet átültetni. Mert nem fog gyökeret ereszteni, és a legkisebb szél is ledönti. Walter azonban más véleményen volt. Életének ez az új szakasza azt jelentette, hogy bezárult egy kör. Végre teljesítheti egy régen tett ígéretét. Kissé megkésve, de még időben. Még mindketten életben voltak: Franziska és ő is.

Mindazonáltal egy igen nagy kalandba kezdtek, ezt mindketten jól tudták. Meglehetősen nagy bátorság kell ahhoz, hogy életük utolsó szakaszát együtt járják végig. Már az első lépés is, amit ma megtett, nagy erőfeszítésébe került.

Beköltözni a Dranitz-házba… Egy évvel ezelőtt még teljesen abszurdnak tűnt volna ez az ötlet. Hiszen így önként kiszolgáltatja magát az összes emléknek, amely ehhez a házhoz köti, és ami nem kevés.

Jól emlékezett még az első látogatására 1940 novemberében, amikor azért ment Dranitzba, hogy felvegye a társát, Jobstot, és vele együtt Berlinbe utazzon. Micsoda békésség járta át akkor a földek és a rétek között megbújó tóparti házat! Amikor kiszállt az autóból, az a furcsa érzése támadt, mintha már régóta ismerné ezt a helyet. És akkor megpillantotta a fiatal lányt a bejárati lépcsőn állva, karcsún, sötét hajával, ragyogó szemével, keskeny orrával. Már az első üdvözlő szavak is magával ragadták, nem beszélve a lány nyugodt, ugyanakkor határozott viselkedéséről, erős kézfogásáról. De ami valójában lenyűgözte, az a mosolya volt, amely egészséges önbizalmat sugárzott.

Rögtön tudta, hogy ő az. A nő, akit keresett. Akit maga mellett akar tudni. A legpompásabb dranitzi napok azok voltak, amikor megkérte a lány kezét, és ő igent mondott. Hogy pont ő volt az, akit a férjének akart, egy férfit a középosztályból, aki a lány nemesi származású szülei ellenében nem tudott mást felmutatni, mint egy apát, aki egyszer régen megmentette a vezértábornagy életét. Azután következtek a séták Franziskával, a reményteli tervek, a Németország hatalmába és nagyságába vetett naiv hitük. Végül az eljegyzési lakoma. Mindeközben ott volt a folyton körülöttük lebzselő Elfriede, Franziska húga, aki annyira idegesítette, hogy soha nem tudott vele zöld ágra vergődni. Egy gyermek, akiben egy bájos, ugyanakkor zavart fiatal lány szunnyadt. Később jött a keserű felismerés, amikor a Hitler elleni összeesküvést tervező körökbe belépett. Amikor anélkül tűnt el Dranitzból, hogy azt megmagyarázhatta volna. Hallgatott, hogy ne veszélyeztesse azokat, akiket szeret.

Mindez a sok emlék valószínűleg egyszerre tör majd fel a lelkéből, amint beköltözik. Számtalan rég elfelejtett részlet tér majd vissza, és kísérti őt. De megbirkózik velük, hiszen Franziska is ott lesz vele. Mert a mosolya még mindig ugyanazt a magabiztosságot sugározza. Ez megnyugtatta.

Ám ott van a többi emlék, olyanok, amilyeneket még Franziskával sem könnyű megosztani, legalábbis anélkül, hogy megbántaná őt. Abból az időből, amikor egykori önmagának árnyékaként visszatért a fogságból, és Dranitz falujában Elfriedét találta. Egyedül és tehetetlenül, egy vézna kis teremtést, aki épphogy csak túlélte a tífuszt. Gondoskodott róla, és úgy gondolta, hogy jó barátja, segítőkész bátyja lesz majd neki. Későn jött rá, csak úgy tudja felkarolni, ha közben a lány rabjává válik. Az a szerelem, amely ahhoz a lányhoz fűzte, szinte mindenben különbözött attól, amit Franziska iránt érzett. Gyengéd gondoskodás, bensőséges szeretet és ijesztően vad szenvedély őrült keveréke volt az, és egyre inkább függővé tette, ugyanakkor fojtogató bűntudatot ébresztett benne. És ezután hamarosan eljött a szörnyű éjszaka, amikor Elfriedét örökre elveszítette, ugyanakkor egy új, végtelenül törékeny, újszülött kis lényt tarthatott a karjában. A lányát, Sonját. Akivel ott maradt a Dranitz-házban, és akiért mindent megtett, hogy felnevelje, ha már egyszer rá bízta a sors. Ha nincs Mine, aki ellátja mindazzal, amire szüksége volt, aki tanácsokat ad neki, bátorítja, és az összes felmerülő problémára tud valami megoldást – minden bizonnyal csúfos kudarcot vall. A csecsemő azonban életben maradt, Walter pedig az anyja és az apja akart lenni ennek a gyermeknek egy személyben, aki megvédi őt minden szerencsétlenségtől és csalódástól, akinek megad mindent, amit az anyjának nem tudott megadni. Ez valószínűleg öreg hiba volt, mert Sonja boldogtalan emberré vált, egy olyan lánnyá, aki nagyon nehezen tudott megbirkózni önmagával, és mindenhol csak a bajt kereste. Milyen különös, hogy külsőleg egyáltalán nem hasonlított az anyjára, sokkal inkább Walter anyjának vonásait örökölte, már amennyire a fia emlékezett rá. Csupán Sonja jellemében lehetett felismerni Elfriedét, akinek állhatatlan, dacos, zabolátlan természetét részben a lánya is örökölte. Elfriede gyermeki bája és nőies csábereje azonban hiányzott Sonjából. Mindazonáltal sok jó tulajdonsággal rendelkezett. Okos volt, gond nélkül leérettségizett, majd elvégezte az egyetemet. Nagyon reálisan gondolkodott. És az összes teremtményt szerette, amelyet Isten megalkotott. Azt kívánta, bárcsak tisztában lenne a lánya is a saját erősségeivel, ahelyett, hogy állandóan kételkedik magában. Walter nem magától hagyta el az úriházat, hanem elkapták, kihallgatták, bezárták, majd később Rostockba vitték. Bár ha ez nem történik meg, minden bizonnyal akkor is elmegy Dranitzból. Főleg miután Sonja Nyugatra szökött.

Most pedig visszatér. Egy furgonnyi értéktelen keletnémet holmival és egy hatalmas zsák emlékkel. Franziskának nem lesz könnyű dolga vele.

– Itt be? – kérdezte Kulle, és mutatóujjával a ház bejárata előtt felhalmozott hatalmas törmelékkupacra mutatott. – Ugye nem mondod komolyan?

Ó, jesszus! Nem azt mondta Franziska, hogy a törmeléket ma elszállítják? Hát – ez a jelek szerint valamilyen oknál fogva nem történt meg.

– Olyan közel, amennyire csak lehet…

Kulle nem akarta tönkretenni a gumijait, ezért biztonságos távolságban parkolt le a kocsival. Így a bútorokat jó darabon kell majd cipelnie a házig, sőt, még fel a lépcsőn is.

Miközben Kulle egy üveg sörrel hozta magát formába, addig Walter kiszállt, óvatosan megmászta a törmelékhegyet, és egyszerre valami hihetetlenül megható dolog tárult a szeme elé. A bejárati ajtó fölé fenyőfüzért akasztottak, amit több, kartonból kivágott piros szív díszített. Középen egy arany szegélyű tábla, rajta a felirat:

Isten hozott Dranitzban!

Ez amúgy inkább Jennyre vallott. Franziska nem az a fajta ember volt, aki szíveket vagdos ki kartonpapírból. De lehetséges, hogy ő kötötte a füzért.

A bejárati ajtó kinyílt, ott állt Franziska és Jenny. Integettek és nevettek.

– Hát itt van! Nagyi, add ide gyorsan a fényképezőgépet! Maradj ott, Walter, le akarlak fényképezni!

Jenny egyik fotót készítette a másik után. Jenny kísértetiesen emlékeztetett Elfriedére, gyakran az volt az érzése, hogy az elhunytat látja maga előtt.

– Nem biztos, hogy pont itt, a törmelékhalmon kellene lefényképezned, Jenny! – kiáltott fel nevetve Walter, miközben eltolta magától az őt farkcsóválva üdvözlő kutyát.

Jenny azonban a legelejétől kezdve meg akarta örökíteni a beköltözést, ezért a férfinak most fel kellett másznia a még felújítás alatt álló lépcsőn az úriház bejáratához, és – Jenny kifejezett utasítására – bele kellett karolnia Franziskába. Ezt minden további nélkül meg is tette, sőt arcon is csókolta őt, amit Jenny lelkesen megörökített a kamerájával.

– Na de most már elég! – védekezett Franziska. – Nem a televízióban vagyunk. És különben is, én egy őszinte csókot akarok, nem olyat, ami egy fotó kedvéért csattant el.

– Ez egy történelmi pillanat, nagyi – morogta Jenny. – Ó, a fenébe, várjatok egy percet, be kell tennem egy új filmet!

Megfordult, és sietve felszaladt a lépcsőn.

– Kaspar! – hallotta Walter, ahogy a lány felkiabál a felső emeletre. – Hol vagy? Gyere le! Kéne egy bútorszállító! Szükség lenne az izmaidra.

Walter Franziska felé fordult, és kérdőn nézett rá.

– Ha akarod, megcsókolhatlak újra, Franzi. Igaziból is, csak a magunk kedvéért. – Tekintete ekkor Kulléra vándorolt, aki épp akkor szállt ki a furgonból. – Az se baj, ha Pietersen úr is szemtanúja lesz – tette hozzá halvány vigyorral a képén.

Franziska nevetett.

– Később, Walter, később. Mostantól kezdve rengeteg időnk lesz. Először vigyük be a bútorokat! A sofőröd biztosan nem akar örökké itt álldogálni.

Kulle már nyitotta is a furgon rakterének ajtaját, amikor Kaspar Woronski építész, egy karcsú, sápadt, sötét hajú fiatalember lépett ki a bejárati ajtón Jennyvel.

Együtt emelték ki a bútorokat, a dobozokat, amelyeket egyenként a házba cipeltek.

– Ez mind Walter szobájába megy! – utasította Franziska Kullét és Kaspart.

– Ilyen nagy felhajtás e miatt a sok ócskaság miatt! – morogta Kulle, amikor a kocsi végre kiürült. – Pedig a Quellében milyen szép bútorokat lehet vásárolni!

– Köszönöm a fáradozását, Pietersen úr – felelte Franziska egy földbirtokos méltóságteljes, udvarias hangján. – Mivel tartozunk?

– Az legyen az én gondom! – szólt közbe gyorsan Walter, és elővette a tárcáját. Már csak az hiányzik, hogy Franziska fizessen.

Amikor Kulle elment, Franziska megfogta Walter kezét, majd együtt mentek fel a lépcsőn, lassan és ünnepélyesen.

A régi birtokos házaspár újra elfoglalhatja lakóhelyét, gondolta Walter vigyorogva. Bár kissé szorongva, mert folyton attól tartott, mi lesz, ha mégsem képes megfelelni Franziska elvárásainak.

Az asszony, mintha olvasna a gondolataiban, megszorította a kezét. Minden rendben lesz, mondta ez a kézfogás. Ha összetartunk, akkor nincsenek azok az árnyak, amelyek árthatnak nekünk.

Az emeleti folyosón pezsgővel várták őket. Jenny stílusosan, ezüsttálcán kínálta a poharakat.

– Sajnos nem családi örökség, Walter, hanem igazi kincs a bolhapiacról.

Amikor mindenkinek jutott pohár a kezébe. Franziskán volt a sor, hogy köszöntőt mondjon.

– A házra, és mindazokra, akiket összeköt ez az új kezdet! A reményeinkre és a terveinkre! És persze a szerelemre!

– A szerelemre! – kiáltotta Jenny. – Mely legyen erős, nagy és törhetetlen!

Walter figyelmét nem kerülte el, hogy a tószt után milyen meglepett pillantást vetett Kaspar Jennyre. Ezután mindannyian koccintottak, és Jenny már rohant is, hogy kivegye a lányát a kiságyból.

– Julchen is közénk tartozik. Ha a jövőről van szó, ő a legfontosabb személy.

A kislány kissé elutasítóan pislogott, valószínűleg szundikált volna még egy kicsit, ám amikor felfedezte Falkót, ő is felnevetett, és a karját nyújtogatta a kutya felé.