Copyright © Anne L. Green, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-48-6

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016 • Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017 • Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1–2., 2022

Toszkán lázadó 1–3., 2023 • A hűség pokla, 2023

Smaragd sziget 1–2., 2024

Eltitkolt múlt – Bővített, javított kiadás, 2024

Toszkán borbáró, 2024

Elvarratlan szálak – Bővített, javított kiadás, 2024

Lapokba zárt titkok, 2024

Ördögi kísértés – Bővített, javított kiadás, 2025

Sorsdöntő pillanat, 2025

Rejtély a toszkán napfényben, 2025

KEDVES OLVASÓM!

Amikor ennek a könyvnek nekiveselkedtem, a hőmérő higanyszála már rég kiakadt, a laptopom hűtőventilátora pedig sírva könyörgött, hogy tegyem félre a munkát. A levegő remegett a nyári forróságtól, miközben én a jegeskávémat szürcsölve egy hóvihar kellős közepén találtam magam… Egy csendes, hóval borított tájról álmodoztam, ahol a lépteim alatt ropog a frissen hullott hó, a kandallóban pattog a tűz, és a levegőt átjárja a tél csendes nyugalma. Mindeközben a szomszéd napernyője alatt valaki épp egy gombóc citromfagyit nyalogatott.

Furcsa dolog nyáron a télről írni. Olyan érzés, mintha bikiniben próbálnál karácsonyfát díszíteni. És mégis, számomra ez a kettősség jelenti ennek a könyvnek a varázsát. Miközben mások a Balatonnál naptejjel olajozták a felhevült bőrüket, én egy havas toszkán hegyvidékre menekültem, ahol nem csak a hó rejtett titkokat.

Bárhol is vagy most, a strandon egy napernyő árnyékában vagy egy meleg pokróc alatt a kandalló előtt, kívánom, hogy ez a történet kiszakítson a hétköznapok fogságából, és elrepítsen egy olyan világba, ahol a tél varázsa éppen olyan perzselő lehet, mint a nyári napsugarak.

Csak vigyázz, nehogy megcsússz a képzeletbeli hóban!

Szeretettel:

Anne L. Green

MADISON

A feltárás kezdete

„A régészt mindig fel lehet ismerni. (…) Soha nem az eget nézi, nem is a hegyeket, és nem érdeklik a természet szépségei. Lehajtott fejjel jár, mindig keresgél.”

(Agatha Christie)

A reggeli köd úgy ült meg Lima fölött, mint egy megunt takaró, amit az égbolt még nem volt hajlandó lerúgni magáról. Amint kiléptem az utcára, a nehéz sós és párás levegő hatására a barna hajam azonnal göndörödni kezdett. Az aszfalt még nedves volt az éjszakai párától, de a járdákon már megindult az élet. Az árusok tolták kifakult ponyvával fedett kocsijukat, friss gyümölcs és grillezett hús illata keveredett az autók kipufogógázával.

Beléptem a zsúfolt piac forgatagába, a kavalkád körülölelt, elnyelt és sodorni próbált magával, de én minden érzékemmel összpontosítottam. November volt, meglepett a helyi időjárás, Peru ugyanis az Egyenlítő déli oldalán fekszik, míg New York, ahonnan érkeztem, az északin, így az évszakok pont ellentétesek. Míg otthon a téli zimankóra készültek, itt már érezni lehetett azt a lusta forróságot, ami jelzi, hogy hamarosan érkezik a nyár.

A levegő forró volt, és fűszeres illatokkal telített. A paprika, a friss koriander, a füstölgő húsok, a sült kukorica és az édes gyümölcsök hangulata mindig jelen volt. A színek harsányabban mutatkoztak, mint amire számítottam. A narancssárga mangók, a mélylila burgonya, a piros chilik, mintha egy festőpalettáról szöktek volna le. Egy kislány rám mosolygott a papája mögül, kezében zizegő nejlonzacskóval. Aztán egy papagáj rikoltott balról, elég hangosan ahhoz, hogy kizökkentsen a gondolataimból. Az rikítósárga, vörös rongyok élénk színeket varázsoltak az standoknak, az árusok pedig hangosan, vidáman ajánlották portékáikat.

A kék ég felé emeltem a tekintetem. A nap perzselően sütött, de a szűk utcákban, az öreg kövek között megrekedt levegő nedvességtartalma egy kis enyhülést hozott. A körülöttem nyüzsgő emberek, mintha mind egy ritmusra mozogtak volna, szinte meg sem álltak. Alaposan megnéztem a helyiek öltözékét. Színes, hagyományos ruhákat, hímzett kötényeket és hegyes orrú bőrcsizmákat viseltek, miközben a turisták a napernyők alatt keresgéltek az apró kézművestermékek között. Az ékszereket kínáló férfiak hangosan hívták oda őket, a tökéletesen megmunkált arany nyakláncok szinte ragyogtak a napfényben.

Talán épp ez tetszett legjobban Limában. Semmi sem volt tökéletesen letisztult vagy csendes. Itt minden lüktetett, akár a szív, és én, az örökmozgó régész, valahogy mindig csak az ilyen helyeken éreztem magam igazán élőnek. A történelem szerelmeseként folyamatosan figyeltem és kerestem azokat a zugokat, ahol megbújhatott a múlt egy-egy darabkája, amit rajtam kívül nemigen vesz észre senki más. Tovább ballagtam, a lépteim halkan koppantak a köveken, de az érzés, ami körülvett, felvillanyozott. Valahol a háttérben, a zűrzavarban mintha fényesen világított volna valami. Egy ékszerdobozon heverő gyűrű alakját véltem felfedezni. A piac zajos forgatagában ismerős, de titokzatos megérzés gondolkodtatott el.

Ne figyelj oda rá, Madison! Mindig ez a hang, ami bajba sodor! Menj tovább!

A tömeg körülöttem gyorsan hömpölygött, de akármennyire igyekeztem kiverni a képet a fejemből, csak azt az apró kifakult aranygyűrűt láttam magam előtt.

A francba már! Hisz épp az ilyen jeleket fedezem fel!

Megpördültem, és megindultam az árus irányába.

Valami nagyon nem stimmel azzal a gyűrűvel… Az arany ötvözete, a mintázat… Ez nem hamisítvány! Ez eredeti lelet az inkák korából. És ha igazam van, illegálisan árulják.

Hosszú perceken át tanulmányoztam a gyűrűt.

– Megnézhetem közelebbről? – kérdeztem ártatlan tekintettel. Az árus bólintott, én pedig alaposabban is górcső alá vettem a leletet.

Baszki, nem tévedek! Ez igazi!

Vissza kellett fognom magam, hogy ne vonjam azonnal kérdőre az árust.

Ha megteszed, Madi, elmenekül, és soha többé nem látod. Higgadj le, és légy leleményes!

Elköszöntem, de záráskor visszamentem a piacra, hogy az árus nyomába eredjek. Nem lepődtem meg, amikor egy elhagyatott raktárépületbe sietett a portékájával. Az épület előtt bizonytalanul tébláboltam egy darabig, amikor újra megszólalt a belső hang.

Madiii, ne magánakciózz! Szólj a hatóságoknak!

Igaza volt, de vitába szálltam vele.

Mi van, ha tévedek, és alaptalanul riasztom őket? Még a végén engem vonnak felelősségre! Inkább egy picit utánajárok.

A hatalmas épület mellé lopakodtam, amelyen találtam egy rozoga vasszerkezetet, ami létraként funkcionált, de úgy tűnt, nem egy életbiztosítás felmászni rá. Én mégis megtettem. Az egyik lépcsőfordulónál a szerkezet elvált a faltól, és nyikorogva imbolygott.

Istenem, Madi, miért nem hallgatsz soha a józan észre!

Erősebben markoltam a korlátot, pedig nyilvánvaló volt, hogy egy esetleges zuhanás esetén ez semmit sem számít. Gyorsan körbepillantottam, és megláttam egy törött ablakot, amelyen át beosonhattam az épületbe. A szívem majd kiugrott a helyéről, olyan hevesen vert.

Ezt megúsztam. De erre már nem mehetek vissza.

Igyekeztem egyenletesen, csendben lélegezni, mert féltem, hogy még a végén valaki meghallja a vad zihálásom. Kicsit sikerült megnyugodnom, így puha léptekkel, mint valami macskaszerű ragadozó, lopakodtam egyre beljebb. A falak nedvesen izzadtak a párától, a levegő dohos volt, és minden lépésemnél úgy éreztem, mintha a padló nyöszörögne a talpam alatt.

Egy ponton gyökeret vert a lábam, tompa hangokat hallottam. Az emeleti korlát rácsain át kukucskáltam le, és amit ott láttam, attól a gyomrom is görcsbe rándult. Az árus és bandája nemcsak illegális műkincs-kereskedelemmel foglalkozott, hanem orvvadászattal is. Az összeeszkábált raktártérben ketrecek sorakoztak. Színpompás arapapagájok verdeső szárnyakkal próbáltak kétségbeesetten menekülni. A pánik okozta sokkot érezni lehetett a levegőben. Tisztában voltam vele, a vadonból elkapott madarak többsége nem éli túl a szállítást. A ketrecek között azonban valami sokkal megrázóbbat láttam: apró, ijedt szemű pókmajmokat, amelyek többsége még kölyök volt. Némelyik remegett, mások keserves sírással az anyjukat hívták.

– Rohadékok! – szakadt ki belőlem.

Elöntötte az agyam az adrenalin. Visszakúsztam, és egy félreeső sarokba húzódva előkaptam a mobilom. Először a helyi hatóságokat hívtam, de rögtön világossá vált, hogy csak túlbuzgó turistának néznek. Egy horkantás a telefonvonal túlvégéről, mindössze ennyit ért az aggódásom. Nem számíthattam rájuk. Lázasan járt az agyam, és végül döntöttem. Hívtam inkább a SERFOR-t{1}. A férfi a vonal másik végén komolyan vett, és megígértette velem, hogy nyugton maradok, nem mozdulok onnan, ahol vagyok. Nem kockáztathatok.

– Persze! – feleltem, és komolyan is gondoltam, egy darabig.

Az elmém mélyén ott motoszkált ugyanis a kétely.

Mi van, ha az árus a haverjaival megérzi a vesztét, és gyorsan eltüntetik a nyomokat? És mire a hatóságok ideérnek, minden bizonyíték eltűnik.

Egy hatalmas doboz takarásába húzódtam, elkezdtem lemászni, hogy közelebbről is megvizsgáljam a terepet. A raktár mindeközben vészjóslóan elcsendesedett. A sarkokból csöpögött a víz, a neonfény remegő hangot adott, más neszt nem hallottam. Lopakodva haladtam előre a portékák között, amikor egy ketrec mellett gyökeret vert a lábam. Egy aprócska majom nézett rám bánatosan. Kimerült volt, koszos, és olyan fájdalom tükröződött a szemében, amit nehezen tudtam tétlenül elviselni.

– Annyira sajnálom, pajti. Hamarosan érkezik a segítség – suttogtam felé, és a rácsra fektettem a tenyerem.

Továbbhaladtam, amikor hirtelen kilépett elém az árus. Mint két rajtakapott vad, úgy álltunk egymással szemben. A meglepetés egy szívdobbanásnyi ideig tartott, mert nem haboztam, felkaptam egy fahusángot, és teljes erőből lesújtottam vele. A férfi hátrálni próbált, de megbotlott egy ládában, majd elesett. Felordított, én azonnal rohanni kezdtem, ám az éles, riasztó hangja visszhangként verődött vissza a raktár falairól, akár egy vészjósló sziréna.

Kétségbeesetten kerestem a kijáratot, de addigra két másik alak is elém vágott. Árnyékuk a lámpák fényében hatalmasra nyúlt. Megpördültem, de mögöttem már ott állt az árus is, a kezében szorongatva a fahusángot.

– Ne mozdulj, gringa{2}! – sziszegte spanyol akcentussal.

Próbáltam védekezni, rúgtam, karmoltam, de túlerőben voltak. Egyikük megragadta a karom, a másik a lábam. Vonszolni kezdtek, és hiába próbáltam kiszabadulni, pár másodperc múlva már a földön feküdtem. Egy pillanattal később pedig egy kattanó zár hangját hallottam.

Ezt nem hiszem el. Engem is ketrecbe zártak.

Azonnal rángatni kezdtem a rácsokat. A hideg fém hozzátapadt a bőrömhöz, és ahogy körülnéztem, láttam, a kismajmok engem figyelnek.

Király! Én lettem az új jövevény.

A telefonomat a dulakodás során elvették tőlem, így nem tehettem mást, dühösen csapkodtam, és hangosan üvöltöttem mérgemben.

Hogy miért nem tudtam nyugton ülni a fenekemen? Csak abban reménykedhetek, hogy a SERFOR valóban úton van… mert ha nem, innen már nem jutok ki élve.

Pár órával később valóban befutott a felmentősereg. A hatóságok lerohanták az épületet, és óriási csinnadratta kíséretében mindhárom férfit sikerült elkapniuk. Amikor elhárult a veszély, kiabálni kezdtem, hogy engedjenek ki, de mintha szándékosan nem vettek volna rólam tudomást. Amikor a parancsnokuk végre a rácsokhoz lépett, sötét pillantással sújtott le rám, majd kinyitotta a ketrec ajtaját.

– Már éppen ideje volt! – csattantam fel indulatosan, amikor egy másik rendőr elkapta a karom, és megbilincselt.

– Hékás! Mi egy oldalon állunk – adtam hangot a felháborodásomnak, de mit sem számított. Hiába hajtogattam a magamét, betuszkoltak egy rendőrautóba, pár perc múlva pedig egy cellába.

A helyiség rideg volt, nyirkos és penészes, a sarokban egy félig megrágott szendvics virított. Undorral fintorogtam, az orrom alatt motyogtam valami cifrát, miközben leültem a rozsdás vaságy szélére, és próbáltam nem belegondolni, ki aludhatott rajta előttem.

Eltelt egy óra. Aztán kettő. De pánikba akkor estem igazán, amikor a harmadik óra végén még mindig senki nem tolta oda az ábrázatát. Egyetlen szót sem szóltak hozzám.

Se víz, se étel, se magyarázat.

Elszakadt a cérna, és torkom szakadtából ordítani kezdtem.

– Hahó! Én vagyok az, aki lebuktatta őket! Egy civil hősnő vagyok, nem bűnöző!

– Vagy egy tettestárs – morogta gúnyos nevetéssel egy közeli cellából az árus.

– Vagy egy orgazda, aki éppen illegális ékszereket vásárolt, csak rajtakapták – válaszolt egy másik, és ez volt az a pont, ahol már tényleg kezdtem aggódni.

Mi lesz, ha ezek bosszúból engem is magukkal rántanak? A zsaruk szemében nem vagyok különb, mint a három másik alak. Egy gyanúsított. Egy gringa.

Az agyam ezerrel pörgött.

Vajon a bürokrácia bedarál, vagy végre valaki hajlandó lesz meghallgatni, hogy mit is láttam?

Ajtónyitást hallottam, és végre megjelent egy fickó. Rám nézett, majd a fejét csóválta.

– Maga sosem hallgat a jó szóra? Azt kértem, hogy maradjon nyugton.

Megkönnyebbülten léptem a rácsokhoz. A SERFOR embere magas, zömök férfi volt, akinek minden mozdulata azt üvöltötte, hogy nem először jár ebben a helyiségben. Csak akkor tűnt fel, hogy nincs egyedül. A férfi a parancsnokhoz fordult, elé tett egy hivatalos iratot, majd rám mutatott.

– Ő velem jön.

A parancsnok habozott, majd kelletlenül kinyitotta előttem a cellám ajtaját. A testem remegett, az önérzetem pedig igen jelentősen sérült.

– Szóval ennyit ér egy bejelentés? – kérdeztem keserűen, miközben kiléptem a folyosóra.

– Túl sok akciófilmet nézhetett – felelte a SERFOR embere, miközben a kijárat felé terelt. – Itt előbb lesz kegyedből gyanúsított, mint hogy köszönetet mondjanak.

Amint kiléptünk a rendőrség épületéből, újra megcsapott a szmogos levegő és a forróság, de még az is jobb volt, mint a zárt tér.

Amikor távoztam, a hatóság egyik embere közölte, hogy bajkeverőnek tartanak, és felszólítottak, hogy huszonnégy órán belül hagyjam el az országot, térjek haza New Yorkba! Mélyen felháborított a hozzáállásuk.

Tesz az ember valami jót, és kirakják a szűrét.

A maradék időmet arra használtam, hogy meglátogattam a kis barátomat a menhelyen.

– Mi lesz most vele? – kérdeztem keserűen a gondozójától.

– Sajnos elég siralmas állapotban van. Alultáplált, és igen szűk ketrecekben tartották, emellett nem is kapott megfelelő törődést. Neki még nagy szüksége lenne a mamájára, akit viszont minden valószínűség szerint kivégeztek. A legfontosabb most, hogy mielőbb a rehabilitációs központunkba kerüljön, ahol megvizsgálják, és megkapja a szükséges ápolást. A cél az, hogy visszaszoktassuk őt a természetes viselkedéshez. Emberek helyett majomtársakkal érintkezik majd, és remélhetőleg megtanul mászni, táplálékot keresni. Ha sikerül, visszaengedjük őt a természetes közegébe.

– És ha nem? – néztem továbbra is a gyámoltalan kis jószágot.

– A rehabilitálás igen költséges és időigényes feladat, de nem lehetetlen. Ám előfordul, hogy nem járunk sikerrel. Néhány kismajom annyira hozzászokik az ember közelségéhez, hogy nem tud már életben maradni a vadonban. Őket örökös gondozásba vesszük egy menhelyen, ahol megfelelő körülmények között élhetnek tovább.

– Gondoskodnak róla, hogy akik ezt tették, ne ússzák meg? Fizetniük kell a tetteikért! – préseltem össze az ajkam.

– Megtesszük a megfelelő jogi lépéseket – bólintott, de láttam az arcán, hogy ez nem mindig vezet eredményre. – Szeretne maga nevet adni a kis legénynek? – kérdezte mosollyal az arcán.

– Hogy én? – csillant fel a szemem.

– Persze, hisz magának köszönheti, hogy új esélyt kap.

Látta a tanácstalanságom, így hozzáfűzte:

– A nevek nagyon fontosak az Aymara kultúrában, mert szimbolizálják a szülők gyermekük iránt táplált ambícióit.

– Én csak Pajtinak becéztem, de igaza van, legyen tisztességes neve! Sayari – bukott ki belőlem.

– Felemelkedni, talpra állni – ízlelgette a név jelentését.

– Töretlenség és újrakezdés – bólintottam. – Tudok még valahogy segíteni neki?

– Nem igazán. A legtöbbet azzal teszi, ha nem látogatja őt, mert ha kötődés alakul ki, akkor sosem lesz képes visszatérni a természetes közegébe.

Elszomorodtam, hogy talán soha többé nem látom.

– Van rá lehetőség, hogy anyagilag támogassam a rehabilitációját?

– Ha szeretné, természetesen.

– Maga lesz a gondozója? – vettem alaposan górcső alá, kire is hagyom kis védencemet.

– Egy darabig biztosan.

– Kereshetem néha, hogy érdeklődjek az állapotáról? – Szinte esdekeltem.

– Hát, persze – mosolyodott el.

Nehéz volt a búcsú, de tudtam, hogy Pajtinak is ez lesz a legjobb. Hazafelé a gépen kavarogtak bennem az érzések. Elméláztam azon, hogyan is kerültem Peru fővárosába, Limába. Tulajdonképpen a kényszerszabadságomat töltöttem itt, miután a főnököm erre kötelezett. Ki akart vonni a forgalomból egy időre. Hogy miért is küldenek kényszerpihenőre egy műkincs-restaurátort? Hosszú történet.

Minden egy eldugott ásatáson kezdődött Új-Mexikóban. A sivatag szélén, egy sziklafal rejtekében felfedezett ősi barlangszentélyt készültünk feltárni. A kutatócsapat úgy döntött, hogy csak másnap reggel kezdi meg a hivatalos ásatást, de én nem tudtam ellenállni a kísértésnek, és egy zseblámpával felszerelkezve az éj leple alatt belopóztam a lelőhelyre. Nem akartam semmi rosszat, csak kicsit körülnézni.

De mint az ilyen helyzetekben általában, nem bírtam magammal, a puszta nézelődés kevésnek bizonyult. Elővettem a szkennerem, ami pár lépés után egy különös fémtárgy körvonalait észlelte a barlang egyik elfalazott részén.

Összepréselt ajakkal próbáltam megálljt parancsolni magamnak, de a kíváncsi énem nem hagyta magát.

Ugyan mi baj lehet belőle, ha megnézem, mi az?

A minicsákányommal óvatosan megbontottam a falat, de a szám is tátva maradt attól, amit mögötte találtam. Nem csupán egy értékes leletről volt szó, hanem egy több száz éves záródobozról, ami egy rég eltűnt kultúra szimbólumait viselte.

Ez nem lehet.

A pecséten ismerős jeleket találtam.

Á, igen! Emlékszem már, egy restaurálás során láttam hasonlót.

Attól a pillanattól kezdve nem volt, ami megállíthatott volna. Annak ellenére, hogy tudtam, nem lenne szabad egyedül kinyitnom a dobozt, megtettem. A fedél alatt egy gyönyörűen megmunkált arany amulett rejtőzött. Kiemeltem, és közben nem vettem észre, hogy aktiváltam egy rejtett mechanizmust. A barlang padlózata megremegett, a fal mentén homok és por hullott le, és egy másik, addig rejtett járat nyílt meg előttem.

Másnap hajnalban, amikor a csapatom utolért, ott álltam porosan, de büszkén a lelet fölött. Már akkor tudtam, hogy bajban vagyok, mert habár a felfedezés hatalmas volt, a feletteseim nem lelkesedtek a magánakciókért. Egyszerre dicsértek és fenyegettek, mert felelőtlenül valami olyat is „aktiválhattam” volna, amit jobb békén hagyni.

Hát ez volnék én. Egy örökké kíváncsi, nyughatatlan régész, aki képtelen a fenekén ülni, mindig kérdez, mindig kutat, és ha azt mondják, ne menj oda, biztos lehetsz benne, hogy már rég a tiltott zónában térképezi fel a terepet. Minden józan ész ellenére mindig a legveszélyesebb ösvényt választom, és az összes főnököm csak úgy emleget: a kezelhetetlen.

Emiatt kerültem most is parkolópályára.

A repülőgép monoton zúgása alatt újra és újra ugyanazok a kérdések zakatoltak a fejemben.

Vajon megtalálom valaha a helyem a világban? Képes lennék egyáltalán úgy élni, mint mások? Megállapodva, letelepedve, gyökeret eresztve? El bírná bárki is viselni az örökmozgó természetem, az állandó kalandvágyam? És ha valami csoda folytán találnék is ilyen férfit, hogyan passzolnék én egy családi élethez?

A gondolatok szorongató súllyal nehezedtek rám, válasz helyett csak egyre több bizonytalanságot éreztem. A barátnőmre, Sophie-ra gondoltam, aki már megtalálta a boldogságot. Lassan egy éve élt Toszkánában egy férfival, és pont az utazásom előtt jelentette be a nagy hírt: összeházasodnak. Habár örültem a boldogságának, a saját kilátástalanságom miatt keserűséget éreztem.

Vajon megszületett már erre a bolygóra az a férfi, aki az én ujjamra is gyűrűt húz egyszer? Kicsi a valószínűsége, és ha mégis akadna ilyen, ki tudja, a föld mely pontjára pottyantották le. Éppen ezért utazgatok sokat, rá kell hogy találjak egyszer.

LUCA

Alvó rügyek

„Ha az ember csaknem mindig nyer, akkor a győzelemnek olyan lesz az íze, mint a megerjedt szőlőlének.”

(Stephen King)

Habár november végét írtuk, és a nap sugarai már csak szelíden simogatták a szemem előtt hosszan sorakozó szőlőtőkéket, a táj még mindig aranyló fényben tündökölt. Ott álltam mozdulatlanul a dombtetőn, és úgy éreztem, mintha maga az idő is megállt volna egy pillanatra. Csak néztem a végtelennek tűnő sorokat, a lelkemig hatolt a csend és a nyugalom, ami körbelengte a tájat. Mosolyogtam, és gondolatban újra átéltem a nemrég lezajlott szüret izgalmát, éreztem az illatokat, hallottam a nevetéseket, és a nyelvem hegyén ott volt még a fáradtság édes íze.

Ez a föld volt az otthonom, a menedékem, a mindenem. Itt éltem, itt léteztem igazán. Ahogy a szőlőtőkék az évszakokkal együtt növekedtek, úgy változtam át én magam is. Ide születtem, és valahogy mindig úgy éreztem, hogy ugyanott gyökerezem a földbe, ahol a szőlő. A hajtások finom kis kacsai mintha engem is magukhoz kötöttek volna.

Gyermekkorom óta minden napomat a tőkék között töltöttem. Figyeltem, ahogy éled, növekszik, küzd a széllel, a napsütéssel, az esővel, együtt éltem meg vele minden apró változást. Gondoskodtam róla, de ő is gondoskodott rólam.

Ám most a fagyos télre készültünk. A szőlő már rég levetkőzte nyári zöld ruháját, a levelei megsárgultak, majd csendesen elszáradtak, ahogy az én lelkem is kissé elcsendesedett ilyenkor. A föld, amely addig élénk színeivel, varázsával, termésének ígéretével biztatott, most elcsendesedett. És vele együtt én is. Mintha a hideg nemcsak a tájat dermesztette volna meg, hanem bennem is megfagyasztott volna valamit. Két kezem munkája nélkül elveszettnek éreztem magam. Vártam a tavaszt, a megújulást, hogy újra élettel teljen meg minden, hogy én is életre keljek.

Apám ilyenkor a pincébe húzódott. Ott folytatta, ahol a föld már befejezte a dolgát. Részt vettem a munkálatokban, ahogyan azt a családi hagyomány megkívánta, de már fiatalon megtanultam, hogy apámat a bor készítése során nem szabad megzavarni. Az ő neve egész Toszkánában fogalom volt. A Toszkána vére nevet viselő bora szinte legendává vált, és a recept, amit ő alkotott, máig megváltoztathatatlan.

Bármikor próbáltam finoman újítani a receptúráján, más ízekkel kísérletezni, csak egy pillantással és a szinte erre a helyzetre kialakított érdes hangjával felelt:

– Ez a recept bevált, és azóta is töretlen a siker. Mondj egy nyomós okot, Luca, miért változtassak rajta!

Sosem értette, hogy nem az ő borát akarom megváltoztatni, hanem a sajátomat megalkotni. Valamit, ami én vagyok. Egy korty belőlem. De amíg erre nem kaptam lehetőséget, amíg ott nem lehettem önmagam, addig a pince csupán egy hideg hely volt számomra.

– Luca! Már megint a szőlővel beszélgetsz? – kiáltott ki az autójából a húgom, Nandin. – Ha valaki egyszer meglátja, mit csinálsz, bolondnak hisz – hajolt ki az ablakon vidáman.

– Na és? Mit érdekel az téged? Már így is mindenfélét terjesztenek rólam – vontam meg a vállam.

– Hogyhogy mit érdekel? Az ikertesóm vagy, ha téged megbélyegeznek, akkor engem is – nevette el magát, mert valójában ő is magasról tett mások véleményére.

– Szegények még csak nem is sejtik, hogy kettőnk közül te vagy a lököttebb – szúrtam oda én is.

– Meddig nézelődsz még? Gyere, pattanj be, elgurulok veled a házig! – intett.

– Nem, kösz. Még maradok kicsit – sóhajtottam fel.

– Anya mérges lesz, ha elkésel az ebédről – erősködött.

– Sosem szoktam elkésni – legyintettem.

– Oké! Én csak jót akartam – húzta fel az ablakot, és már hajtott is tovább. Néztem, ahogy porzik utána az út, és a fejemet ingattam.

Habár Nandinnal ikertesók voltunk, nem is különbözhettünk volna jobban. Amíg ő nyitott személyiség volt, végtelen naivsággal és önfeledt életvidámsággal, én magamnak való, gyanakvó és többnyire letargikus ember benyomását keltettem. Nandint imádták az emberek, ellenben engem nagy ívben kerültek, és én ezt nem is bántam.

A szőlőtőkék között lassan én is elindultam a birtok irányába.

Ahogy azt Nandinnak megígértem, pontosan érkeztem az ebédre.

– Davidével beszélt valaki? Nem mondta, mikor jön haza? – érdeklődött apám az öcsénk felől.

– Karácsonyra egész biztos itthon lesz – kanalazta anyám a levesét.

– Folyton Rómában van. Szinte sosem látjuk – felelte panaszosan apám.

– Sokat tanul. Ezt el kell fogadni, ha valaki a jogi pályát választja – vette anyánk védelmébe, mint mindig.

– Nagy bejelentenivalóm van – szólalt meg Nandin lelkesen.

– Már alig várjuk, mi lehet az – sóhajtott apánk, némi cinizmussal a hangjában, hiszen Nandinnak szinte mindig volt valami nagy bejelentenivalója. Alig tudtam visszatartani a feltörő nevetést, amikor találkozott a pillantásom apáméval.

– Úgy érzem, elég komolyra fordult a kapcsolatom Gabrielével, így be fogom nektek mutatni.

Néma csend telepedett az ebédlőre. Gondoltam, hogy elsütök egy arkangyalos viccet, de jobbnak láttam mégis inkább befogni a szám.

Miután Nandin elérte a kort, amikor a hormonok és a Disney-filmek egymást erősítő hatására elkezdett hinni az igaziban, heti rendszerességgel állított be újabb és újabb reménybeli hercegekkel. Mindegyik tényleg, ő az igazi, eskü kategória volt. Apám a nyolcadik csodálatos, örök életre szóló szerelem után udvariasan, de határozottan kérte meg, hogy a következőt csak akkor hozza a birtokra, ha már legalább a közös sírkőről beszélgetnek.

Ettől kezdve pár év gyanús csendben telt. Egészen mostanáig.

– Mióta ismered ezt a fiút? – kérdezte anyám, miközben a hangja pont olyan hőmérsékletűre hűlt, mint a leves.

– Ő nem fiú, anya – forgatta a szemét Nandin. – Egy érett, felnőtt férfi. És már egy éve együtt vagyunk.

– Egy éve?! És csak most szólsz róla?! – nyúlt meg apám ábrázata, mintha épp azt közölte volna vele, hogy a borospincét diszkógömbökkel díszítette ki. Mert bizony ilyen is volt.

– Azt mondtad, csak akkor mutassam be a következőt, ha komoly a dolog – mondta Nandin olyan ártatlan tekintettel, mintha nem ő csempészte volna be anno a pizzafutárt is életre szóló kapcsolat címen.

Kellemetlen érzés lett úrrá rajtam. A húgom sosem volt a türelem mintapéldánya, szóval feltettem egy ártatlannak tűnő kérdést:

– Nálad mit jelent a komoly kapcsolat?

Nandin szeme úgy csillogott, mintha engedélyt kapott volna apánktól, hogy a karácsonyi és a szilveszteri bulit a pincében rendezze. Diadalittasan az asztal közepére emelte a kézfejét.

– Megkérte a kezem – jelentette be olyan idegesítően magas hangon, hogy attól még a sótartó is megingott az asztalon.

Apám félrenyelte a falatot, köhögve ejtette el a kanalat, anyám pedig olyan képet vágott, mintha valami klasszikus olasz tragédiából lépett volna elő. Én meg határozottan hátradőltem a székemben, és nyugtáztam, hogy elkezdődött a családi szappanopera új évada.

Mégsem fogok unatkozni ebben a szezonban.

– Daniele, mondj már valamit! – nézett anyám kétségbeesetten apámra, aki még mindig fuldokolva prüszkölt.

– Gratulálok, hugi! Sok boldogságot! – kacsintottam rá, bár biztosra vettem, hogy a boldogsága nem tart majd sokáig. Az ősöknek lesz ehhez pár keresetlen szava.

– Luca! – kiáltott rám megbotránkozva az anyám. – A húgodnak éppen elment az esze.

– Nem most ment el, sosem volt neki – kuncogtam, mire Nandin hozzám vágta a szalvétáját.

– Na jó! Higgadjunk le kicsit! – szólalt meg apám. – Nagyon remélem, Nandin, hogy ez csak valami rossz vicc.

– Eszem ágában sincs ilyen komoly dologgal viccelni – felelte Nandin a legnagyobb természetességgel.

– Nem tudom elhinni – rázta anyám hitetlenkedve a fejét.

– Miért viselkedtek úgy, mintha gyászhírt kaptatok volna? – kérte őket számon a húgom. – Örülnötök kellene, a jövő nyáron férjhez megyek – húzta ki magát büszkén.

– Na, ebbe azért nekem is lesz beleszólásom – dörrent apánk hangja akkorát, hogy én is összehúztam magam.

– Te tényleg nem érzed, hogy ez így nincs rendjén? – szólalt meg anyám is.

– Felnőtt nő vagyok. Nem a véleményetekre vagyok kíváncsi, csak a tényeket közlöm.

Apám arca rákvörös lett ,és félő volt, hogy a gőztől, ami a fejében keletkezett, felrobban.

– Igazán? Kár, hogy a viselkedésed mást mutat – kontrázott rá anyám is.

Hát ez izgi. Végre történik valami.

– Nektek soha nem jó semmi – pattant fel a székéről Nandin.

– Azonnal ülj le! – üvöltött rá apám. Újabb csend következett. Apám tekintete villámokat szórt, végzeteset.

Hűha, kezd forró lenni a helyzet, lehet, hogy mégis tennem kellene valamit?

– Szerintem mindenkit forró zuhanyként ért a bejelentésed, nem most kellene ezt megbeszélni – köszörültem meg a torkom.

– Megtiltom, hogy hozzámenj! Megértetted? – hasított a levegőben apám haragos hangja, akár a hirtelen jött mennydörgés. – Nem is ismerjük. Azt sem tudjuk, ki fia-borja.

– Te nem akartad megismerni – szájalt vele Nandin. Próbáltam neki jelezni, hogy elég lesz, ne szítsa tovább a tüzet, mert már lángokban áll az ebédlő, de rám se hederített.

– Menj a szobádba! – parancsolt rá apám.

– Nem vagyok már kislány. Ha vennéd a fáradságot, hogy néha velem is törődj a hülye díjat nyert boraid helyett, akkor már rég észrevetted volna – vágott vissza Nandin.

Az utolsó mondatot meglehetősen gúnyos hanglejtéssel szúrta oda. Lehunytam a szemem, mert tudtam, ez durva lesz.

Apánk robbanásig feszült, mint egy ottfelejtett kukta, és jött a bumm.

Hangos üvöltés helyett azonban felpattant a helyéről, és lekevert a húgomnak egy jókora pofont. Elfelejtettem levegőt venni, úgy meglepődtem. Soha nem emelt ránk kezet. Egyszer sem. Szaporán pislogtam, és már csak arra eszméltem, hogy Nandin kiviharzik, apám pedig a székére roskadva a tenyerébe temeti az arcát.

Emlékezetesre sikerült a nagy bejelentés, az már biztos. Nem irigylem a csávót, nem épp a legjobban startol a családunknál, innen aztán tényleg szép lesz bevágódnia.

{1} Servicio Nacional Forestal y de Fauna Silvestre, azaz a perui Nemzeti Erdészeti és Vadállatügyi Szolgálat. Feladata a perui erdők és vadvilág fenntartható kezelésének előmozdítása.

{2} Leggyakrabban Észak-Amerikából vagy Európából származó nőre használják.