Copyright © 2016 by Paulo Coelho

A mű eredeti címe: A espiã

A könyvben látható fotókat

a Fries Múzeum engedélyével tesszük közzé

© Fries Museum Leeuwarden, 2016

A könyv végén látható dokumentumreprodukció a Brit Nemzeti Archívum tulajdona

©The National Archives of the UK, ref. KV2/1.

A könyv a Sant Jordi Asociados Agencia Literaria, S. L. U. Barcelona, Spanyolország jóváhagyásával kerül forgalomba.

www.santjordi-asociados.com

Minden jog fenntartva.

http://paulocoelhoblog.com

www.coelho.hu

A Biblia-idézetek Károli Gáspár

fordításában szerepelnek.

Hungarian translation © Nagy Viktória, 2016

Második kiadás, 2024

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

athenaeum@lira.hu

ISBN 978 963 543 423 7

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Hargitai Evelin Gabriella

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Mikor pedig a te ellenségeddel a fejedelem elé mégy, igyekezzél az úton megmenekedni tőle, hogy téged ne vonjon a bíró elé, és a bíró át ne adjon téged a poroszlónak és a poroszló a tömlöcbe ne vessen téged.

Mondom néked, hogy nem jősz ki onnét, mígnem megfizetsz mind az utolsó fillérig.

Lukács 12, 58-59

Valós események alapján

PROLÓGUS

PÁRIZS, 1917. OKTÓBER 15. – Anton Fisherman és Henry Wales az International News Service-nek

Röviddel hajnali öt óra előtt egy tizennyolc fős – javarészt a francia hadsereg tisztjeiből álló – csoport vonult fel a párizsi női börtön, a Saint-Lazare második emeletére. Egy börtönőr vezette őket, fáklyával a kezében, útközben meggyújtva a fali lámpásokat. Végül a 12-es cella előtt álltak meg. A helyiséget apácák felügyelték. Leonide nővér nyitott ajtót, és arra kérte a látogatókat, hogy kint várakozzanak, miközben ő visszament, lángra lobbantott egy gyufát a falon, és meggyújtotta a lámpást. Azután segítségül hívott egy másik apácát.

Leonide nővér rendkívül gyengéden és óvatosan karolta át az alvó testet. Nagyon nehéz volt felébreszteni – mintha teljes közönnyel viseltetne a világ iránt. Amikor végre magához tért, az apácák elmondása szerint úgy tűnt, békés álomból ébredt. Akkor is nyugodt maradt, amikor megtudta, hogy elutasították a kegyelmi kérelmét, amit néhány nappal korábban nyújtott be a köztársasági elnöknek. Lehetetlen volt megállapítani, hogy szomorú-e, vagy megkönnyebbült, amiért minden véget ér.

Leonide nővér intett, hogy jöhetnek. Arbaux atya belépett a cellába, Bouchardon kapitány és dr. Clunet ügyvéd kíséretében. A rab ez utóbbinak adta át hosszú levélvallomását, amelyet egész héten írt, valamint két szakadt barna borítékot.

Fekete selyemharisnyát húzott – ami az adott körülmények között kissé groteszknek hatott –, belebújt selyemfűzős magas sarkú cipőjébe, majd fölállt az ágyról. A cella sarkában álló fogasról leakasztott egy földig érő szőrmekabátot, melynek ujját és gallérját egy másik állat, talán róka bundája díszítette. Fölvette az alváshoz viselt nehéz selyemkimonója fölé.

Összekócolódott fekete haját gondosan kifésülte, és feltűzte a tarkójára. Fejére filckalapot helyezett, majd selyemszalaggal átkötötte, nehogy lefújja a szél a nyílt terepen, ahova hamarosan elvezetik.

Lassan lehajolt, hogy fölvegyen egy pár fekete bőrkesztyűt. Ezután közönyösen a látogatók felé fordult, és nyugodt hangon közölte:

– Készen állok.

Mindannyian elhagyták a Saint-Lazare börtönt, és elindultak egy autó felé, amely már búgó motorral várt rájuk, hogy elvigye őket a kivégzőosztag elé.

Az autó a megengedett sebességnél gyorsabban hajtott végig az alvó városon, a Vincennes negyed felé, ahol korábban egy, a németek által 1870-ben lerombolt erőd állt.

Húsz perc múlva megálltak, és mindenki kiszállt. Mata Hari lépett ki utolsóként.

A katonák már felsorakoztak a sortűzhöz. Tizenkét zuárból állt a kivégzőosztag. Leghátul egy tiszt állt kivont karddal.

Miközben Arbaux atya két apáca társaságában az elítélttel beszélgetett, odalépett hozzájuk egy francia hadnagy, átnyújtott egy fehér kendőt az egyik nővérnek, és azt mondta:

– Kérem, kössék be a szemét.

– Muszáj ezt viselnem? – kérdezte Mata Hari a kendő láttán.

Clunet ügyvéd kérdő pillantást vetett a hadnagyra.

– Ha madame nem kívánja, nem szükséges – válaszolta.

Mata Harit nem kötözték az oszlophoz, a szemét sem kötötték be. Látszólag végig nyugodtan nézett szembe a hóhéraival, miközben a pap, az apácák és az ügyvéd távolabb húzódtak tőle.

A kivégzőosztag parancsnoka éberen őrizte az embereit, nehogy ellenőrizzék a puskájukat – az egyikbe ugyanis szokás szerint vaktöltényt tettek, hogy mindegyikük azt gondolhassa, nem ő adta le a halálos lövést. De most mintha megnyugodott volna. Nemsokára vége lesz az egésznek.

– Fegyvert vállhoz!

A tizenkét férfi lövőállásba helyezkedett, és a vállához emelte puskáját.

A nő meg sem rezdült.

A tiszt kilépett a sorból, hogy minden katona láthassa, és a magasba emelte kardját.

– Célra tarts!

Az előttük álló nő még mindig közönyösen nézett rájuk, nem látszott rémültnek.

A kard leereszkedett, és félkörívben hasította ketté a levegőt.

– Tűz!

A nap addigra megjelent a horizonton, a hangos puskaropogás közepette megvilágította a szikrákat és a fegyverekből felszálló csekély füstöt. A katonák a következő pillanatban ütemes mozdulattal letették puskáikat a földre.

Mata Hari egy pillanatig még állva maradt. Nem úgy halt meg, ahogy a filmekben lehet látni, amikor valakit lelőnek. Nem zuhant sem előre, sem hátra, és nem emelte a karjait sem felfelé, sem oldalra. Inkább úgy tűnt, mintha magába roskadna, végig emelt fővel, nyitott szemmel. Az egyik katona elájult.

Térdei elgyöngültek, és a teste eldőlt jobbra, miközben behajlított lábait továbbra is eltakarta a szőrmekabát. Így feküdt mozdulatlanul, arccal az ég felé.

Egy harmadik tiszt elővette revolverét a mellkasára erősített pisztolytáskából, és – egy hadnagy kíséretében – elindult a mozdulatlan test felé.

Lehajolt, a kémnő halántékának szegezte a pisztolyt, de ügyelt rá, hogy ne érjen a bőréhez. Aztán meghúzta a ravaszt, és a golyó átrepült a nő agyán. Végül a jelenlévők felé fordult, és ünnepélyes hangon kijelentette:

– Mata Hari halott.

ELSŐ RÉSZ

TISZTELT DR. CLUNET!

Nem tudom, mit hoz majd a hét vége. Mindig is derűlátó nő voltam, de most egyre keserűbb, magányosabb és szomorúbb vagyok.

Ha minden a várakozásaim szerint történik, Ön soha nem kapja meg ezt a levelet. Mert az azt jelenti, hogy kegyelmet kaptam. Végtére is egész életemben befolyásos barátaim voltak. Akkor majd megőrzöm egyetlen lányomnak, hogy ha egyszer elolvassa, megtudja, ki volt az anyja.

Ha azonban tévedek, nem fűzök nagy reményeket ahhoz, hogy ezek a lapok, amelyek felemésztették e földön töltött életem utolsó hetét, megmaradnak az utókor számára. Mindig is realista nő voltam, és tudom, hogy amikor egy ügyvéd lezár egy ügyet, azonnal belevág a következőbe, és többé nem néz vissza.

Elképzelem, mi történhet most: Ön egy rendkívül elfoglalt ember, aki arról híresült el, hogy egy háborús bűnöst védett. Bizonyára sokan tolonganak az ajtaja előtt, mert bár elvesztette a pert, rettentő nagy hírnévre tett szert. Újságírók keresik fel, hogy megismerjék az Ön változatát az eseményekről, a város legdrágább éttermeibe jár, honfitársai tiszteletteljes és féltékeny tekintetétől kísérve. Ön tisztában van vele, hogy soha nem találtak ellenem konkrét bizonyítékot – csupán néhány meghamisított iratot –, de soha nem ismerheti be nyilvánosan, hogy hagyott meghalni egy ártatlant.

Ártatlan? Talán nem ez a megfelelő szó. Hisz ártatlan nem voltam soha, amióta betettem a lábam ebbe a városba, amit annyira szeretek. Azt hittem, tőrbe tudom csalni azokat, akik az állam titkait akarják kifürkészni, azt hittem, sem a németek, sem a franciák, sem az angolok, sem a spanyolok nem tudnak ellenállni nekem – és a végén engem csaltak tőrbe. Mindig elkerültem a büntetést elkövetett bűneimért, melyek közül a legsúlyosabb az volt, hogy emancipált és független nő mertem lenni a férfiak által irányított világban. Végül kémkedésért ítéltek el, holott az arisztokrácia szalonjaiban kihallgatott pletykákon kívül semmi mást nem szereztem.

Igaz, ezeket a pletykákat én magam alakítottam át „titkokká”, hogy pénzhez és hatalomhoz jussak általuk. De akik ma vádolnak, azok mind tisztában vannak vele, hogy semmi valódi titkot sem szivárogtattam ki.

Kár, hogy ezt már soha nem tudja meg senki. Ezek a borítékok szépen a helyükre kerülnek – a lezárt ügyekkel teli, porosodó akták közé –, és ha valaha is kikerülnek onnan, legföljebb akkor, ha az Ön utódja vagy az utódjának az utódja egyszer úgy dönt, hogy rendet rak és kiselejtezi az elévült ügyeket.

Addigra feledésbe merül a nevem, de nem is azért írok, hogy emlékezzenek rám. Inkább magamat próbálom megérteni. Szeretném tudni, hogy miért. Hogy lehet, hogy azt a nőt, aki éveken keresztül mindent megkapott, amit csak akart, egyszerre egy ilyen semmiségért halálra ítélik?

Most, amikor visszatekintek az életemre, látom, hogy az emlékezet egy folyó, amely mindig visszafelé folyik.

Az emlékek szeszélyesek, tele vannak képekkel, apró részletekkel, jelentéktelennek tűnő hangokkal, amelyek még mindig össze tudják szorítani a szívünket. Lentről kenyérsütés illata száll fel a cellámba, és azt az időt juttatja eszembe, amikor még szabadon jártam-keltem a kávéházakban; ez jobban emészt, mint a haláltól való félelem vagy a magány, ami körülleng.

Az emlékek magukkal hozzák azt a démont is, amelynek neve Melankólia. Ó, kegyetlen démon, kitől nincs menekvésem! Most hallgatom egy rabnő énekét, néhanap levelet kapok valamely csodálómtól, aki soha nem hozott nekem sem rózsát, sem jázmint, vagy felidézek egy-egy képet valamely városból – egy képet, amely akkor jelentéktelennek tűnt, mára azonban csak ez maradt nekem az országból, ahol valaha jártam.

Az emlékek mindig győznek; és a Melankóliánál is félelmetesebb démon kíséri őket: a bűntudat az egyetlen társam ebben a cellában, kivéve, mikor a nővérek bejönnek hozzám egy kicsit beszélgetni. Nem beszélnek Istenről, és nem ítélnek el azért, amit a társadalom a „hús bűnének” nevez. Rendszerint egy-két szót mondanak csupán, és máris ömlenek belőlem az emlékek, mintha vissza akarnék rohanni az időben, mintha bele akarnék merülni a folyóba, amely visszafelé folyik.

Egyikük megkérdezte egyszer:

– Ha Isten adna még egy esélyt, mindent másképp csinálnál?

Igennel feleltem, de őszintén szólva nem tudom. Csak azt tudom, hogy a szívem ma egy kísértetváros, amelyben egykoron szenvedély és lelkesültség, most pedig magány, szégyen, csalódás és bánat lakik. És nem tudok szabadulni tőlük, még olyankor sem, amikor elfog az önsajnálat és csöndben sírok.

Olyan nő vagyok, aki rossz korban született, és ezen már semmi nem változtat. Nem tudhatom, emlékszik-e majd rám az utókor, de ha így lesz, azt akarom, hogy ne áldozatot lásson bennem, hanem olyasvalakit, aki bátor lépéseket tett, és nem félt megfizetni a tettei árát.

EGYIK BÉCSI LÁTOGATÁSOM alkalmával megismertem egy úriembert, akinek nagy sikere volt az Ausztriában élő nők és férfiak körében. Freudnak hívták – a keresztnevére már nem emlékszem –, és imádták az emberek, mert visszaadta nekik a hitet, hogy mindannyian ártatlanok vagyunk – hisz hibáink valójában a szüleink hibái.

Most azon gondolkodom hát, vajon az enyéim mit rontottak el, de minduntalan arra jutok, hogy nem hibáztathatom a családomat. Adam Zelle és Antje mindent megadtak nekem, amit pénzért meg lehet venni. Kalapüzletük volt, és már azelőtt a kőolajba fektették a pénzüket, hogy az emberek megértették volna ennek jelentőségét. Magániskolába járattak, lovagolni és táncolni taníttattak. Amikor elkezdődtek a szóbeszédek, hogy „könnyűvérű” vagyok, apám könyvet írt a védelmemben – nem kellett volna megtennie, hisz én szabad akaratomból teszem, amit csinálok, az írása pedig csak még jobban fölhívta a figyelmet a vádakra, melyek szerint szajha vagyok és hazudok.

Igen, szajha voltam – ha így nevezik azt, aki szívességet és ékszereket fogad el a gyengédségért és a gyönyörért cserébe. Igen, hazudtam is, olyan nagyokat és olyan sokat, hogy sokszor magam is elfelejtettem, miket mondtam, és óriási szellemi erőfeszítésembe került helyrehozni a baklövéseimet.

Nem hibáztathatom a szüleimet semmiért, legföljebb azért, amiért rossz helyen hoztak világra: Leeuwarden városában, amiről még holland honfitársaim többsége sem hallott soha, ahol soha nem történt semmi, és ahol minden nap teljesen egyforma volt. Már tizenévesen rájöttem, hogy szép vagyok, mert a barátnőim engem próbáltak utánozni.

1889-ben rosszra fordult a családom sorsa: Adam csődbe ment, Antje pedig megbetegedett, két év múlva pedig meg is halt. A szüleim nem akarták, hogy nekem is részem legyen a szomorú sorsukban, ezért elküldtek tanulni egy másik városba, Leidenbe, azzal a szilárd elhatározással, hogy a lehető legkifinomultabb nevelésben részesülök, és majd óvónő lesz belőlem, aztán kivárom, hogy valaki feleségül vegyen és gondoskodjon rólam. Indulásom napján az anyám odahívott magához, és a kezembe nyomott egy csomag virágmagot:

– Vidd ezt magaddal, Margaretha.

Margaretha volt a nevem – Margaretha Zelle. Utáltam azt a nevet. Rengeteg lányt hívtak így egy híres és népszerű színésznő miatt.

Megkérdeztem, minek.

– Ezek napraforgómagok. De nem egyszerűen napraforgómagok. Fontos dolgot tanítanak neked. A napraforgó mindig napraforgó marad, akkor is, ha még nem tudod megkülönböztetni a többi virágtól. Bármennyire is szeretnéd, nem változtathatod sem rózsává, sem tulipánná, országunk jelképévé. Ha meg akarja tagadni önmagát, csak megkeseredik és már életében halott lesz. Ezért tanuld meg derűs nyugalommal követni a sorsod, bármilyen legyen is. Ahogy nő a virág, egyre szebb lesz, és egyre többen csodálják; végül elpusztul, de itt hagyja magvait, hogy mások folytathassák Isten művét.

A magokat beletette egy kis zsákba – napokkal azelőtt láttam, milyen nagy gonddal varrta, a betegsége ellenére.

– A virágok arra tanítanak, hogy semmi sem örök: sem a szépség, sem a hervadás, hiszen a magokból új növények serkennek. Jusson eszedbe ez, ha örömet, fájdalmat vagy bánatot érzel. Minden elmúlik, megöregszik, meghal és újjászületik.

Mennyi vihart kell még megélnem ahhoz, hogy ezt végre megértsem? De akkor még üresen csengtek e szavak, türelmetlenül vártam, hogy útra kelhessek abból a fojtogató városból, ahol egyforma volt minden nappal és éjszaka. De ma, miközben e sorokat írom, már értem, hogy anyám önmagáról is beszélt.

– Még a legmagasabb fák is ilyen apró magvakból sarjadnak. Vésd ezt az eszedbe, és ne akard siettetni az időt.

Búcsúzóul megcsókolt, apám pedig elkísért a vasútállomásra. Útközben alig szóltunk egymáshoz.

MAJDNEM MINDEN FÉRFI, akit megismertem, vidámságot, ékszereket és társadalmi rangot hozott az életembe. Soha nem bántam meg, hogy találkoztam velük – kivéve a legelsőt, az iskolaigazgatót, aki megrontott, amikor tizenhat éves voltam.

Behívatott az irodájába, bezárta az ajtót, a lábam közé nyúlt és elkezdte simogatni magát. Először igyekeztem ellenállni, udvariasan arra hivatkozva, hogy ez nem a megfelelő pillanat, de ő nem mondott semmit. Lesöpörte a papírokat az asztaláról, hasra fektetett, és csak egyszer hatolt belém, mintha félne valamitől, mintha attól tartana, hogy valaki betoppan és rajtakapja.

Anyám virágnyelven elmagyarázta, hogy az „intimitás” egy férfi és egy nő között csak akkor helyes, ha szerelmesek egymásba, és ha ez a szerelem életük végéig kitart. Zavartan és rémülten léptem ki abból a szobából, elhatároztam, hogy nem mondom el senkinek, mi történt, aztán egy napon egy másik lány szóba hozta, amikor többen beszélgettünk. Megtudtam, hogy két társammal is megtörtént ugyanez, de hát kihez is fordulhattunk volna? Azt kockáztattuk volna, hogy kirúgnak az iskolából, így hát nem meséltünk otthon semmit, hallgattunk az esetről. Egyedül az vigasztalt, hogy nem én vagyok az egyetlen. Később, mikor Párizsban híres lettem a táncfellépéseim miatt, a két lány elmesélte a többieknek, és kis idő múlva egész Leiden tudta, mi történt. Addigra az igazgató nyugdíjas lett, és senki nem merte szóba hozni előtte a témát. Nem ítélték el, sőt! Épp ellenkezőleg! Sokan még irigyelték is, amiért együtt volt a sikeres dívával.

A közösülést attól a pillanattól kezdve gépies dolognak tekintettem, aminek semmi köze a szerelemhez.

De Leiden még Leeuwardennél is rosszabb volt: ott volt a híres óvónőképző intézet, egy erdő, ahonnan egyetlen út vezetett, egy maroknyi ember, akiknek nem volt más dolguk, mint a többiek életét figyelni – és semmi más. Egyik nap, hogy elűzzem az unalmamat, egy közeli város apróhirdetéseit olvasgattam. És ez állt ott:

Rudolf MacLeod, a holland hadsereg tisztje, aki skót felmenőkkel rendelkezik, jelenleg Indonéziában szolgál, ifjú leányt keres házasodás és külföldre költözés céljából.

Itt az én megmentőm! Katonatiszt. Indonézia. Messzi tengerek és egzotikus földek. Elég ebből a konzervatív, kálvinista, előítéletes és unalmas Hollandiából! Válaszoltam a hirdetésre, és mellékeltem egy fényképet magamról: a legjobb és legérzékibb fotómat. Sejtelmem sem volt róla, hogy az egész csak a kapitány barátjának tréfája volt, és hogy az én levelem érkezett utolsóként a tizenhat jelentkezőé közül.

Úgy jelent meg, mintha valami háborúba menne: egyenruhában, bal oldalán karddal, hosszú, brillantintól fénylő bajusszal, amely némileg leplezte csúf külsejét és modortalanságát.

Az első találkozásunkkor jelentéktelen dolgokról beszélgettünk egy keveset. Azért fohászkodtam, hogy visszatérjen – és imáim meghallgatásra találtak. Egy héttel később újra megjelent, a barátnőim irigységére és az iskolaigazgató bánatára, aki talán arról ábrándozott, hogy újra megismétlődhet az a nap. Észrevettem, hogy alkoholszaga van, de ennek nem tulajdonítottam nagy jelentőséget, mert azt gondoltam, hogy nyilvánvalóan feszélyezi egy olyan fiatal lány társasága, aki minden barátnője szerint az osztály legszebbike.

A harmadik, és egyben utolsó találkozónkon megkérte a kezem. Indonézia. A hadsereg kapitánya. Távoli földek. Kell-e ennél több egy fiatal lánynak?

– Hozzámész egy férfihoz, aki huszonegy évvel idősebb nálad? Tudja, hogy már nem vagy szűz? – kérdezte az egyik lány, aki átélte ugyanazt az iskolaigazgatóval, amit én.

Nem válaszoltam. Hazamentem, illendően megkérte a kezem, a szüleim kölcsönkértek a szomszédoktól, hogy tisztességes hozományom legyen, és 1895. július 11-én, három hónappal az apróhirdetés után, összeházasodtunk.

A VÁLTOZÁS ÉS A JAVULÁS két teljesen különböző dolog. Ha nem lett volna a tánc és Andreas, az Indonéziában töltött idő véget nem érő rémálom lett volna. És a legrosszabb rémálom az, amelyik újra meg újra megismétlődik. Az állandóan távol lévő férj, akit nők vesznek körül, a szökés és hazatérés lehetetlensége, a kényszerű magány a négy fal között, mert nem értem a nyelvet, nem beszélve arról, hogy a többi tiszt állandóan engem figyelt.

Ami minden nőnek örömet jelent – a gyerekek születése – számomra maga volt a pokol. Amikor túl voltam az első szülés kínjain, egyszerre értelmet nyert az életem, mihelyt megérinthettem kislányom aprócska testét. Rudolf viselkedése is megváltozott néhány hónapra, de csakhamar visszatért a kedvenc időtöltéséhez: a helyi szeretőihez. Azt vallotta, hogy egyetlen európai nő sem fogható az ázsiai szeretőkhöz, akiknek a szerelmi együttlét olyan, mint egy tánc. A legcsekélyebb tapintat nélkül mondta ezt, talán mert részeg volt, vagy talán hogy szándékosan megalázzon. Andreas mesélte egyszer, hogy egy éjjel, egy értelmetlen expedíció során, amikor kettesben baktattak céltalanul, szeszgőzös elgyengülésében elárulta neki:

– Állandóan rettegek Margaretha miatt. Észrevetted már, hogy néz rá a többi tiszt? Bármelyik pillanatban elhagyhat.

És miként ez a beteges gondolkodás szörnyeteggé változtatja a férfiakat, akik attól félnek, hogy elveszítenek valakit, ő is egyre rosszabb lett. Szajhának nevezett, mert már nem voltam szűz, amikor megismert. Minden részletet meg akart tudni az összes férfiról, akivel – legalábbis az ő képzeletében – valaha együtt voltam. Ha zokogva elmeséltem neki az iskolaigazgató esetét az irodában, olyankor vagy megvert és azt mondta, hogy hazudok, vagy minden részletre kíváncsi volt és közben simogatta magát. És mert nekem az egész csak egy szörnyű rémálom volt, kénytelen voltam magam kitalálni a kikövetelt részleteket, miközben magam sem értettem, miért csinálom ezt.

Végül odáig fajult a dolog, hogy elküldött egy cseléddel, hogy vegyük meg azt a ruhát, amelyik a legjobban hasonlít az akkori iskolai egyenruhámra. Időnként megszállta valami ismeretlen démon, olyankor rám parancsolt, hogy vegyem fel, és nagy élvezettel játszotta el velem a megrontás jelenetét: ráfektetett az asztalra és erőszakkal belém hatolt, közben pedig kiabált, hogy az egész cselédség hallja, mennyire élvezem.

Néha úgy kellett tennem, mintha jó kislány lennék, és mindenáron igyekeznék ellenállni, máskor pedig arra kényszerített, hogy azt kiabáljam, csinálja még durvábban, hisz szajha vagyok, és ez kell nekem.

Egyre kevésbé tudtam már, ki vagyok. Napközben a kislányomról gondoskodtam, előkelően járkáltam a házban, bőséges festékkel lepleztem a verések nyomait, de jól tudtam, hogy senkit nem tudok becsapni, az égvilágon senkit.

Újra teherbe estem, végtelenül boldog voltam a fiam születésekor, de a boldogságom nem tarthatott sokáig, mert az egyik dajka megmérgezte a gyermeket, és még csak magyarázatot sem kellett adnia. Nem is tehette, mert a többi cseléd még aznap megölte a némbert. Végül a legtöbben azt mondták, hogy jogos bosszút állt, amiért a férjem állandóan verte, dolgoztatta és erőszakoskodott vele.

MOST MÁR CSAK A LÁNYOM MARADT, egy üres ház, egy férj, aki nem vitt magával sehova, mert félt, hogy megcsalom, meg egy város, amelynek mérhetetlen szépsége csak még jobban megnyomorított: a paradicsom kellős közepén a poklok poklában égek.

Mígnem egy napon minden megváltozott: a hadsereg parancsnoka elküldte a tiszteket és a feleségeiket egy helyi táncelőadásra, amelyet a sziget egyik kormányzója tiszteletére adtak elő. Rudolf nem mondhatott nemet a felettesének. Elküldött, hogy vegyek magamnak valami drága és csábos ruhát. A „drágát” még meg is értem, hiszen ez nem rólam szól, hanem az ő anyagi helyzetéről. De ha – mint utólag megtudtam – annyira félt tőlem, miért akarta, hogy csábosan fessek?

Megérkeztünk a rendezvény helyszínére, a nők irigykedve néztek rám, a férfiak vágyakozva, én pedig észrevettem, hogy ez felizgatja Rudolfot. Az az este borzalmas kilátásokkal fenyegetett: részletesen el kell majd mesélnem, hogy „képzeletben mit csináltam” azokkal a tisztekkel, miközben a magáévá tesz és megver. Mindenáron meg kellett védenem azt, amim még volt: önmagamat. És ennek egyetlen módja az volt, ha véget nem érő beszélgetésbe bonyolódom azzal az Andreas nevű tiszttel, akit már korábbról ismertem, és akinek a felesége döbbenten és rémülten figyelte, ahogy újra meg újra teletöltöm a férjem poharát, abban a reményben, hogy idő előtt összeesik a részegségtől.

Szívem szerint nem is folytatnám most a Jáváról szóló beszámolómat. Amikor a múlt olyan emléket idéz az eszünkbe, amely feltép egy régi sebet, hirtelen az összes többi sérülés is a felszínre kerül, olyannyira, hogy a lélek vérezni kezd, és addig abba sem hagyja, míg térdre nem rogyunk, és ki nem tör belőlünk a zokogás. De nem folytathatom a történetemet anélkül, hogy megemlíteném azt a három dolgot, ami akkor megváltoztatta az életemet: az elhatározásomat, a táncelőadást és Andreast.

Az elhatározásom: nem várhatom meg, amíg túlnőnek rajtam a gondjaim, és nem élhetek úgy, hogy többet szenvedek, mint amennyit el tudok viselni.

Miközben ezen tűnődtem, megjelentek a színpadon a táncosok, akik a kormányzó tiszteletére rendezett előadáshoz készülődtek. Összesen kilencen voltak. Nem sokszor jártam színházban ebben a városban, de olyankor gyors ritmusú, vidám, expresszív előadásokat láttam. Itt viszont minden másként volt, mintha lassított felvételt néznék – eleinte untam is. De csakhamar elfogott valami érzés, valami vallásos hevület, ahogy a táncosok rábízták magukat a zene sodrására, és olyan pózokba tekeredtek, amelyeket egész egyszerűen lehetetlennek tartottam. Az egyikben például rettenetesen fájdalmas „S” alakba hajlott a testük, és így maradtak egy darabig, aztán hirtelen kipattantak a mozdulatlanságból, de olyan ruganyosan, ahogy a vadászó leopárdok lepik meg zsákmányukat.

Mindannyian kékre voltak festve, hagyományos szárongot viseltek, a mellkasuk pedig selyemszalaggal volt átkötve, ami kiemelte a férfiak izmait és eltakarta a nők keblét. Emezek fején kövekkel díszített tiara csillogott. A lágy mozdulatokat időnként harci jelenetek váltották, ahol a selyemszalagok a képzeletbeli kardokat jelképezték.

Egyre mélyebb transzba estem. Életemben először értettem meg, hogy Rudolf, Hollandia, a meggyilkolt fiam, mind-mind a pusztuló és újjászülető világ részei, akárcsak az anyámtól kapott magok. Fölnéztem az égre, láttam a csillagokat és a pálmaleveleket, és éppen arra gondoltam, hogy hagyom magam elsodorni egy másik dimenzióba, másik térbe, amikor Andreas hangja félbeszakított:

– Érted?

Úgy éreztem, igen, mert már nem vérzett a szívem, és a legtisztább formájában csodálhattam a szépséget. De a férfiaknak mindig magyarázniuk kell valamit, és elmondta, hogy ez a fajta ballet egy régi indiai hagyományra vezethető vissza, amely a jóga és a meditáció elemeit ötvözi. Képtelen voltam fölfogni, hogy a tánc egy költemény, és minden mozdulat egy-egy szónak felel meg.

Mentális jógámat és spontán meditációmat hirtelen félbeszakították, és kénytelen voltam belemenni a beszélgetésbe, nehogy udvariatlannak tűnjek.

A felesége Andreast nézte. Andreas engem nézett. Rudolf nézett engem, nézte Andreast és nézte a kormányzó egyik vendégét is, aki mosollyal viszonozta az elismerő pillantást.

Beszélgettünk egy darabig – pedig a jávaiak rosszallóan néztek ránk, amiért mi, idegenek nem tartjuk tiszteletben az ő szent szertartásukat. Talán emiatt is lett előbb vége az előadásnak. A táncosok különös menetben vonultak le, miközben meredten bámulták a honfitársaikat. Egyikük sem emelte tekintetét a fehér barbárokra, akik idejöttek a csinos feleségeikkel, a hangos nevetésükkel, a vazelintől fénylő szakállukkal és bajuszukkal és az otromba viselkedésükkel.

Rudolf elindult a jávai nő felé, aki mosolyogva bámulta. Egy cseppet sem zavartatta magát, még az sem zökkentette ki, hogy újra teletöltöttem a poharát. Andreas felesége odalépett hozzánk, belé karolt, elmosolyodott, mintha azt mondaná, „ő az enyém”, és úgy tett, mintha rettenetesen érdekelnék a férje haszontalan megjegyzései a táncról.

– Az évek során mindvégig hűséges voltam hozzád – szólalt meg végül, félbeszakítva a beszélgetésünket. – Te irányítod a szívemet és a cselekedeteimet, és Isten a tanúm, hogy minden éjjel azért imádkozom, hogy épen és egészségesen térj haza. Ha kell, az életemet adom érted, habozás és félelem nélkül.

Andreas elnézést kért tőlem, és azt mondta, most már haza kell mennie, a ceremónia mindenkit kimerített, de a felesége közölte, hogy egy tapodtat sem mozdul, és ezt olyan határozottan jelentette ki, hogy a férfi moccanni sem mert.

– Türelmesen vártam, hogy megértsd: te vagy a legfontosabb az életemben. Ide is elkísértelek, erre a helyre, ami gyönyörű ugyan, de bizonyára minden nő számára rémálom, Margarethát is beleértve.

Most felém fordult, hatalmas kék szemei könyörögtek, hogy erősítsem meg – követve a nők évezredes hagyományát, miszerint egymásnak örök ellenségei és örök cinkosai –, de nem volt bátorságom bólintani.

– Minden erőmmel harcoltam ezért a szerelemért, de most elfáradtam. A kő, amely a szívemet nyomta, mára sziklává nőtt, és dobogni sem engedi a szívemet. Az pedig utolsó leheletével azt súgta, hogy más világok is léteznek, ahol nem kell folyton könyörögnöm a férfinak, hogy legyen velem és töltse meg üres nappalaimat és éjszakáimat.

Valami azt súgta, hogy szörnyű tragédia közeleg. Próbáltam megnyugtatni, elmondtam, hogy itt mindenki szereti, a férje pedig példakép a tisztek között. Mosolyogva bólogatott, mint aki már sokszor hallotta ugyanezt. Azután folytatta:

– Lehet, hogy a testem még lélegzik, de a lelkem halott, mert nem tudok innen sem elmenni, sem megértetni veled, hogy mellettem kell maradnod.

Andreas, a holland hadsereg tisztje, akinek vigyáznia kellett a jó hírére, szemmel láthatóan zavarban volt. Sarkon fordultam, hogy otthagyjam őket, de a nő elengedte a férje karját, és megragadta az enyémet.

– Csak a szerelem adhat értelmet annak, akinek nincs semmije. Nekem nem adatott meg ez a szerelem. De ha így van, mi értelme tovább élnem?

Közel volt az arca az enyémhez, próbáltam kiszagolni az alkoholt a leheletében, de nem éreztem semmit. A szemébe néztem, és könnyeket sem láttam – talán már mindet elsírta.

– Kérlek, maradj, Margaretha! Te jó asszony vagy, aki elvesztette a fiát. Tudom, mit jelent ez, bár én soha nem estem teherbe. Amit teszek, nem magamért teszem, hanem mindazokért a nőkért, akik vágyott szabadságuk rabjai.

Andreas felesége elővett a táskájából egy kis pisztolyt, a szívéhez szegezte, és elsütötte, mielőtt bárki megakadályozhatta volna. Bár a lövés hangját jelentősen tompította az estélyi ruhája, mindenki felénk fordult. Az első pillanatban azt hitték, hogy én követtem el, hiszen pár másodperccel korábban megragadta a karomat. De látták a rémületet a szememben, és látták a földön térdeplő Andreast, ahogy próbálja megakadályozni, hogy kiömlő vérével együtt az élet is távozzon belőle. Ott halt meg a karjaiban, és a tekintetében nem volt más, csak nyugalom. Mindenki odaszaladt, még Rudolf is. A mosolygós jávai az ellenkező irányba távozott, mert félt annyi fegyveres részeg férfi között. Mielőtt elkezdtek kérdezősködni, hogy mi történt, megkértem a férjemet, hogy azonnal távozzunk. Szó nélkül beleegyezett.

Amint hazaértünk, egyenesen a szobámba mentem, és elkezdtem összepakolni a holmimat. Rudolf holtrészegen rogyott le a kanapéra. Másnap reggel, miután felébredt és megette a cselédek által felszolgált bőséges reggelit, belépett a szobámba és megpillantotta a bőröndöket. Csak ekkor kérdezte meg:

– Hova akarsz menni?

– Hollandiába, a következő hajóval. Vagy a mennybe, amint lesz rá egy olyan alkalmam, mint Andreas feleségének volt. Te döntöd el.

Addig a pillanatig egyedül ő osztogatta a parancsokat. De akkor valószínűleg annyira megváltozott a tekintetem, hogy rövid habozás után kilépett a házból. Amikor aznap este hazatért, kijelentette, hogy valóban szükségünk van egy kis szabadságra, és különben is jár neki. Két héttel később felültünk az első hajóra, ami Rotterdamba tartott.

Andreas feleségének a vére volt a keresztvíz a keresztelőmön: egyszer s mindenkorra szabad lettem, bár egyikünk sem tudta, hova vezet végül ez a szabadság.

HÁTRALÉVŐ CSEKÉLY, EZÉRT BECSES IDŐM egy részét – bár még reménykedem a köztársasági elnök kegyelmében, hiszen sok barátom van a miniszterek között – Laurence nővér rabolja, aki ma hozott egy listát azokról a tárgyakról, amelyeket nálam találtak, amikor elfogtak.

Rendkívül kíméletesen magyarázta el, mit tegyek velük abban az esetben, ha a legrosszabb eshetőség következnék be. Kértem, hogy hagyjon, majd később visszatérünk rá, most nincs vesztegetni való időm. Ha pedig valóban bekövetkezik a legrosszabb, azt csinál velük, amit akar. Mindenesetre idemásolom a leltárt, mert igenis hiszek benne, hogy végül jól alakulnak a dolgok.

1-es számú láda:

1 darab kék lakkal díszített, Svájcban vásárolt aranyóra;

1 darab kerek doboz, melynek tartalma: hat kalap, három gyöngyös aranytű, néhány hosszú toll, egy fátyol, két szőrmestóla, három kalapdísz, egy körte alakú bross és egy estélyi ruha.

2-es számú láda:

1 pár lovaglócsizma;

1 darab lókefe;

1 doboz bőrápoló viasz;

1 pár lábszárvédő;

1 pár sarkantyú;

5 pár bőrcipő;

3 darab fehér ing a lovaglóruhához;

1 darab szalvéta – nem tudom, minek foglalja itt a helyet, talán a csizmámat fényeztem vele;

1 pár bőr lábszárvédő;

3 darab különleges melltartó, amelyek vágtázás közben is feszesen tartják a kebleket;

8 darab selyem- és 2 darab pamutalsó;

2 darab öv különböző lovaglóruhákhoz;

4 pár kesztyű;

1 darab esernyő;

3 darab szemellenző a nap bántó sugarai ellen;

3 pár gyapjúharisnya, de az egyik már nagyon viseltes;

1 darab ruhatároló zsák;

15 darab higiéniai kendő a havi vérzéshez;

1 darab gyapjúpulóver;

1 darab komplett lovaglóruha, zakóval és hozzá illő nadrággal;

1 doboz hajcsat;

1 fürt műhaj, hozzá egy hajcsat, amivel a hajamhoz rögzíthetem;

3 rókaszőr nyaksál;

2 doboz rizspor.

3-as számú láda:

6 pár harisnyakötő;

1 doboz testápoló krém;

3 pár magas sarkú lakkcsizma;

2 darab acélmerevítős fűző;

34 darab ruha;

1 kézzel varrott textilzsák, benne azonosítatlan növénymagok;

8 darab fűző;

1 darab vállkendő;

10 darab kényelmesebb bugyi;

3 darab mellény;

2 darab hosszú ujjú kabát;

3 darab fésű;

16 darab blúz;

még egy estélyi ruha;

1 darab törülköző és 1 darab illatos szappan – a szállodaiakat nem használom, mert betegségeket terjeszthetnek;

1 darab gyöngysor;

1 darab kézitáska, belül tükörrel;

1 darab márványfésű;

2 doboz, ahova lefekvéskor beteszem az ékszereimet;

1 darab névjegytartó dobozka rézből, Vlagyimir Maszlov, „Capitaine du première Régiment Speciale Impérial Russe” kártyáival;

1 darab faládika, benne egy porcelán teáskannával, amelyre az egyik utazásom során tettem szert;

2 darab hálóköntös;

egy gyöngyház nyelű körömreszelő;

2 darab cigarettatárca, egy ezüst meg egy arany – vagy csak aranyozott, nem tudom pontosan;

8 darab hálós főkötő alváshoz.

Ékszerekkel teli dobozok, bennük nyakláncok, fülbevalók, briliánsok, egy smaragdgyűrű, meg még egy, és mindenféle értéktelen bizsuk.

Egy selyemvászon erszény, és benne 21 kis kendő;

3 darab legyező;

egy rúzs, a legjobb francia minőség;

franciaszótár;

egy tárca, benne fényképek rólam; és…

És egy sor haszontalan apróság, amitől azonmód megszabadulok, ha kiengednek innen: selyemszalaggal átkötött szerelmes levelek, belépőjegyek az operába, ahova imádtam járni, és hasonlók.

A holmim nagy részét elkobozta a párizsi Hotel Meurice, mert azt hitték – természetesen tévesen –, hogy nem lesz pénzem kifizetni a szállásomat. Hogy is gondolhattak ilyet? Hiszen mindig is Párizs volt az elsődleges úti célom: soha nem hagynám, hogy csalónak nézzenek.