Álomlátó

Kovács László

2024

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Kovács László

© Kovács László, 2023

Tusrajzok: Kovács Eszter

Borítóterv: LESM Studios

Nem mindig igazságos az, ami törvényes, ugyanakkor előfordulhat, hogy az igazságtétel útja szükségszerűen a törvénytelenségen át vezet.

Édesanyám, és Testvérem emlékére

Kitalált történet fiktív szereplőkkel. A valósággal való bármilyen egyezés a véletlen műve.

Szereplők

– Adam Kowalski: népszerű író, aki jobban járt, hogy ügyvédként sohasem praktizált

– Anthony McNeal: alias Füttyös Tony, aki mesterlövész-bárzongorista, és a Club30 nevű

underground bár tulajdonosa

– Christian Miller: alias Brick, aki kódfeltörő-kütyüszakértő mindenes

– William Cox: öreg róka az FBI-nál, aki már nyugdíjba menne

– Sarah Johnson: Cox ügynök új társa, aki szeretne mindenben jó lenni

– Jack Henry Kowalski: alias Jack Bátyó, fajsúlyos üzletember, aki civilben Adam nagybátyja

– Rose-Anne Kowalski: Adam édesanyja, aki sokat aggódik, de a főztje jó

– Margaret Clark: Rose-Anne nővére, aki imád a farmon lenni

– David Kowalski: Adam édesapja, néhai rendőrnyomozó, akinek a szolgálat volt az élete és egyben a halála is

– James Wattson: alias Blackjack, aki Füttyös Tony haverja, és illegális fegyverboltot üzemeltet

– Edward Turner: alias Eddy, aki Füttyös Tony üzlettársa, és minden este a Club30-ban csapolja a sört

– Charley Snowdrop: Eddy cimborája, aki „a használt termékek értékesítési szakasszisztense”, egyszerűbben: orgazda

Első fejezet

1.

Adam a kellemes, nyár eleji napsütésben vesztegel az enyhén hullámzó búzamező közepén. A kalász a derekáig ér, így a körülötte elterülő síkság a horizontig is belátható – lenne, ha a kissé messzebb emelkedő méregzöld dombok éles kontúrjai nem emelnének ennek akadályt. A már-már valószínűtlenül kék égen komótosan bandukoló bárányfelhők szinte földöntúli nyugalmat sugároznak, amit a hősünk szőkésbarna fürtjei közé fúródó, kellemesen langyos szellő tesz még inkább álomszerűvé. A búzaszálak halk suhogását leszámítva úgyszólván tapintható a csend.

Adam pár percig lélegzetvisszafojtva vár, majd – maga sem tudja, hogy miért, de – lassú, határozott léptekkel elindul a mezőn át, egyenesen a dombok irányába.

A talaj kellemesen puha és langyos, mintha a tengerpart napsütötte homokfövenyét taposná pucér talpaival, lábszárait pedig az előtte engedelmesen szétnyíló gabona érinti lágyan.

Nem először jár itt, már-már meghitt érzés keríti hatalmába minden egyes lépésnél. Ilyesmit akkor él át az ember, amikor egy hosszabb távollét után, a szülői ház küszöbét átlépve, ismét megcsapja orrát az otthon jól ismert és megszokott illata.

Adam tudja, hogy hol van, és azt a képsort is jól ismeri, amely majd ezután pereg le a szemei előtt, ennek ellenére mégis sokkszerűen vágja mellbe a hirtelen fordulat: az égbolt minden átmenet nélkül fekete-vörösre vált, és az eddig oly békés mezőn tűzvihar vágtat végig, felperzselve minden útjába kerülőt.

A lángtengeren át halott apja halovány alakját véli felismerni, aki biztatóan int hősünk felé – de Adam hagyja elporladni a látomást.

Ha akarna, sem tehetne mást; immár mozdulatlanná merevedett teste a vadul tomboló táj felett száll, láthatatlan erő repíti egy fénylő átjáró felé egyre sebesebben. Nem is próbál ellenállni.

Ösztönösen tudja, hogy semmi értelme nem lenne a küzdelemnek, hiszen, mint minden előző

alkalommal, most is be fog következni ugyanaz, elkerülhetetlenül.

Ernyedt tagjait bámulja – mintha nem is a sajátjai lennének –, közben egyre jobban lassulva halad az említett folyosón keresztül, de mintha egy örökkévalóságig tartana a menet...

…és ekkor zihálva felébred.

2.

Adam Kowalski meggyőződése szerint alapvetően háromféle embertípus különböztethető meg: a vezető, a (meg)vezetett és a kívülálló.

Az első két kategória nem szorul különösebb magyarázatra, a társadalom tagjainak nagy része besorolható legalább az egyik csoportba. A kívülálló archetípusa azonban már egy érdekesebb – és egyre ritkuló – konstellációja az emberi tulajdonságoknak. Az ilyen halmazba tartozó személy ugyanis képes a kétkedésre, önszántából hág az önálló gondolkodás átlagosnál magasabb szintjeire, nem rest tájékozódni és kirostálni ezen tevékenysége alatt azt az input adathalmazt, ami napi szinten belép az érzékszervein keresztül a szürkeállományába.

A feladat azonban nem egyszerű: az őt övező, tudatosan építkező és tökéletesedő mesterséges világ igyekezete ugyanis éppen az ellenkező irányba mutat. Ez a világ ugyanis egyfajta birkanyáj tulajdonságú társadalom létrehozását igyekszik beteljesíteni, leegyszerűsítendő az embertömegek kívánt irányba terelgetését. Ezért hát a Rendszer a kívülállókat megveti, és a saját létére nézve veszélyforrásként kezeli.

Miért is untatom ezzel a Kedves Olvasót? Mert ha a kívülállók típusának valaha is szobrot emelnének, mindenképpen Adam Kowalski lenne ehhez az ideális modell.

És itt következik a megúszhatatlan előzménytörténet, de ígérem, hogy rövid lesz!

Adam nagyszülei Lengyelországból érkeztek kalandos úton az újvilágba, a második nagy háború kitörésekor. Persze, nem éppen jókedvükben utaztak ennyit, hiszen addig kényelmesen múlatták az időt a városi polgárok nyugodt, ám kissé egyhangú szerepkörében, milliónyi honfitársukkal együtt.

A történelem azonban apróságokkal nem törődik, ezért fordulhat elő olyasmi, hogy egy amatőr osztrák képzőművész egy reggelen arra a meggyőződésre ébredjen, hogy a német népnek nagyobb élettérre van szüksége. Ezen kívül számtalan egyéb egetverő baromság is eszébe jutott még –

például faji kérdésekkel kapcsolatban –, de mivel futóbolondokkal van tele a világ, ezért nem nagyon vette őt komolyan senki – gondolta a csendes többség.

Mindazonáltal sajnos pár hasonszőrű degenerált agyában mégiscsak táptalajra találtak a zagyva elmeszüleményei, és mire a csendes többség is észbe kaphatott volna, a jelentéktelen képzőművész rettegett diktátorrá avanzsált és megkezdte ámokfutását, amit az utókor második világháború néven ismer.

Wladyslaw Kowalskinak – értelmes ember lévén – hamarosan kialakultak bizonyos félelmei arra vonatkozólag, hogy ettől az embertől mihamarabb biztonságos távolságba kell kerülnie ahhoz, hogy legyen esélye megérni az öregkort.

A gondolatot kicsivel később tettek követték azon a szépnek induló kora őszi napon, mikor a Schleswig-Holstein nevű német csatahajó a háború startpisztolyaként leadta első lövéseit a Westerplatte-félszigetre.

Wladyslaw nem várta be a dolog további lefolyását, hanem sebesen magához vette a könnyen mobilizálható értékeit, majd állapotos feleségével együtt Magyarországon át elmenekült az országból. Nem is lassított Franciaországig, ahol a családi ékszerek maradékán hajójegyet váltott, és kisvártatva ott álldogált apró családjával abban a bizonyos sorban, a bevándorlók számára a New York-i Ellis-szigeten létesített fogadóállomáson.

Akkor még úgy tervezte, hogy amint elül a por Európában, ők hazatérnek, és minden úgy lesz majd, mint azelőtt volt. Mire azonban vérzivataros és keserű évek után mindez valóban bekövetkezett az említett porral és Európával kapcsolatban, már az is világossá vált számára, hogy soha többé nem lesz már úgy, mint annak előtte volt… és ő nem látta többé a kontinenst.

Látta viszont helyette Amerikát! Útépítő cégnél elhelyezkedve ugyanis keresztül-kasul bejárta az államokat, hol itt, hol ott telepedett meg családjával hosszabb-rövidebb időre. Adam édesapja (két testvérével együtt) ebbe a vándorcirkuszba született bele. Sajnos az ilyesféle életmód nagy hátránya, hogy sehol sincs esély tartósan gyökeret ereszteni, hiszen városról városra, államról államra vándoroltak szorgalmasan, mindig attól függően, hová vetette a sors a családfőt munkaügyileg. Ilyen életvitel mellett szinte lehetetlen normális emberi kapcsolatokat kiépíteni és ápolni, ezért a gyerekek egy idő után már nem is próbálkoztak efféle hasztalan dolgokkal. Tudták, hogy csakis egymásra számíthatnak, ezért nagyon szoros testvéri összetartás alakult ki közöttük.

Szüleik persze megpróbálták megadni nekik mindazt, amire csak erejükből tellett. Az évek alatt kemény munkával és némi szerencsével ugyanazzá a jól szituált polgári családdá váltak, mint előző

hazájukban – azonban ez mégsem volt ugyanaz. Wladyslaw a zajos új világban sohasem érezte igazán otthon magát, és a száműzöttség keserű érzésével a szívében, végül hatvanöt évesen vitte át a révész a Styx folyó túloldalára.

Adam szülei jól éltek, otthon mindig szeretet vette őt körül, és nem korlátozták képességei kibontakoztatásában sem. Mivel apját gyerekkora arra tanította, hogy hallgassa meg és tartsa tiszteletben mások véleményét, legyen mindig nyitott, de végül maga alakítsa ki a nézeteit és elképzeléseit a világról, ebben a szellemben nevelte fiát is. Így aztán nem is válhatott Adam mássá, csakis kívülállóvá.

Hősünk jogi diplomát szerzett ugyan, de még az egyetemen ráébredt arra, hogy nem különösebben érdekli a jog. Figyelme sokkal inkább a nagyvilág és a kultúrák sokszínűsége felé fordult. Egy egyetemi ösztöndíjnak köszönhetően éveket töltött Délkelet-Ázsiában, az ottani színes vallási kultúrák és tradicionális harcművészeti irányzatok tanulmányozásával. A megszerzett értékes tapasztalatok megtanították mások tiszteletére, és kiváló szellemi, fizikai erőnlétre tett szert az ottléte alatt.

Hazatérése után, a napi munka mellett – eleinte csak az asztalfiók számára – elkezdett regényeket írogatni. A szórakozás akkor vált hivatássá, amikor az egyik kéziratot anyja titokban eljuttatta a család közeli barátjához, aki könyvkiadással foglalkozott.

Az események felpörögtek, Adam rövid idő leforgása alatt ismert íróvá vált, sőt, az egyik regényéből még film is készült.

Az újdonsült sikeres író akár a sors kegyeltjének is tekinthette volna magát, hiszen mindazt elérte fiatalon, amihez sokaknak egy élet is kevés.

Mégsem volt igazán boldog.

Kiegyensúlyozott és nyugodt életet élt, de nem volt maradéktalanul boldog.

Pár dolog hiányzott ugyanis az életéből, amelyeket nem lehetett pénzen megváltani.

Második fejezet

3.

Szóval, miután Adam zihálva riadt fel álmából, felült az ágyában, és még mindig nagyokat szuszogva törölgette a verítéket a homlokáról. Világos, hogy csak illúzió volt az egész, és bár az utóbbi hónapok folyamán jó néhány alkalommal élte át újra meg újra ezt az idióta álmot, utána mégis mindig kellemetlen érzésekkel ébredt.

Ez az egész rémálom-cirkusz az apja halálával kezdődött, és teljesen rendszertelenül zajlott. Volt, hogy hetekig nem jelentkezett, de mire azt hitte volna, hogy elmúlt a dolog, újra kínozni kezdte.

Eleinte megpróbált ugyan napirendre térni az esemény felett, de ahogy múltak a hónapok, egyre jobban kezdte idegesíteni a dolog, ezért végül elment egy szakemberhez. A pszichiáterével egy alapos kezelés – és pár ezer elköltött dollár – után azonban kénytelenek voltak megegyezni abban, hogy Adam nem hangyás.

További, jó néhány negatív neurológiai és agyi CT vizsgálat eredményeképpen – bár nem volt hiszékeny alkat – egyre inkább kezdett hajlani valamiféle spirituális magyarázat felé. Mi van, ha ez az egész valamiféle esszenciális jelentőséggel bír? ... Ugyan már, marhaság! ... Viszont az is igaz, hogy számtalan dokumentált esetet ismerünk olyan emberekről, akik jövőbeli katasztrófák, történések bekövetkeztét álmodták meg előre hajszálpontosan, és az is köztudott, hogy az álom egyfajta megváltozott tudatállapot, amelynek irányító mechanizmusáról közel sincsenek teljes körű

ismereteink, bármennyire is igyekeznek tudósaink ezen a területen.

Talán halott apja így akar közölni vele valamit kitartóan? … Na, ne vicceljünk már, olyan abszurdnak hangzik ez az egész! ... De ha mégis? Olyan hatalmas az Univerzum, és töredék ismeretünk sincs az azt irányító erőkről, de még a meglévő tudásunk nagy része is csupán feltételezés! Még abban sem lehetünk teljesen biztosak, hogy csak egyetlen Univerzum létezik, és ha több is akad, akkor lehetséges-e közöttük az átjárás? Ha igen, az rögtön milliónyi dolgot megmagyarázna.

Miközben efféle dolgokon járatta az agyát, zombiként botorkált lefelé háza alsó szintjére, hogy így elmerengve szervírozzon magának egy amolyan szokásos-fajta tejeskávét – ami nála a minden reggeli szeánsz része volt már ősidők óta.

Vicces dolog az emberi test automatizmusa! – futott át agyán a reggeli rituálé kapcsán kipattanó gondolat. A gyakran elvégzett monoton feladatok végrehajtása egy idő után már nem igényli a tudatunk felügyeletét, ezért nem emlékszünk rá később, hogy kulcsra zártuk-e a bejárati ajtót, vagy távozás előtt kihúztuk-e a kávéfőzőt… Most például az nem ugrik be, hogy mennyi cukrot lapátoltam a csészébe… meg kellene kóstolni talán…

Elmosolyodott ezen, de megállt a probléma elemzésével, mert hirtelen egy jeges bizsergés indult el a tarkója tájékáról, lefelé haladva a gerince mentén. Mindannyian ismerjük ezt az érzést: olyan volt, mintha egy kéretlen szempár fúródott volna a háta közepébe orvul. Pár pillanatig még kivárt –

gyorsan mérlegelve a lehetőségeket –, és már érezte is, ahogy a vérében szétárad az adrenalin.

Közben futólag az is átvillant az agyán, hogy éppen ilyen esetekre tart egy stukkert az emeleti

széfben – az előírás szerint pedánsan elzárva –, de most eléggé körülményes lenne felballagni érte…

Nincs mit tenni, fedezékbe gyorsan! Egy fürge ugrás a konyhai tálalópult mögé, és maradt a reménykedés, hogy vaklárma az egész, hiszen fegyveres támadóval szemben még egy ilyen remek ívű tornamutatvány sem túl nagy időnyerés.

Mielőtt azonban – hason fekve – a James Bond-filmekkel kapcsolatos beható ismereteiből további ötleteket is meríthetett volna, a nappaliban megszólalt egy karcos férfihang:

– Szép vetődés, öcsém! – jött az őszinte elismerés. – Menne még egyszer ugyanígy? –

pimaszkodott tovább az illető, aki, mintha csak a moziban ülne, keresztbe tett lábakkal terpeszkedett a kanapén, sörrel a kezében.

– Te vagy az, Jack Bátyó? ... Úgy bemajréztam, hogy egy cent sem maradt a zsebemben ugrás közben! – dugta ki vigyorgó fejét Adam megkönnyebbülten a pult mögül. – Most aztán önthetek másik löttyöt magamnak… – Ugyanis az iménti tejeskávé már a konyhakő fényét emelte. – Mióta vársz rám?

– Lehet vagy egy órája... Egyébként könyörögtem már párszor, hogy ne szólíts „Jack Bátyó”-nak –

röhögcsélt még mindig az iménti produkció hatása alatt. – Apád is folyton ezzel húzott, pedig ő volt az idősebb!

– Oké, Jack Bátyó! De mégis, hogy a fenébe jutottál be ide? A legújabb lézeres biztonsági rendszer van telepítve a ház körül, éjjellátó kamerákkal, meg minden…

– Ja, az biztos tuti cucc. Feltéve, ha be is van kapcsolva! Engem viszont egy viharos sebességgel távozó, barna hajú sellő eresztett be ide. Elég volt neki annyit mondanom a kaputelefonba, hogy

„Üdv, a nevem Kowalski…”, és már nyílt is az ajtó. Na, ennyit a biztonsági rendszeredről, te lángész!

Ja persze, Molly… vagy Melany… izé, Melody… no, de mindegy is! Adamnek teljesen kiesett a fejéből, hogy hajnalban nem egyedül tért haza, egy cseppet még bele is pirult a gondolatba, hogy reggel eszébe sem jutott keresni a lányt…

– Jönnek-mennek? – kacsintott Jack.

– A népszerűség átka… De ne gondold, hogy élvezem is! Na jó, azért egy kicsit igen – javította ki gyorsan saját magát Adam, látva a nagybátyja arcára kiülő grimaszt –, de az igazság az, hogy kissé unalmasak már ezek a futó kalandok. Hiányzik egy igazi lelki társ, akivel egymás támaszai lehetnénk jóban és rosszban.

– Ez aztán a magasztos gondolat! – tapsolta meg Jack szemérmetlen vigyorral az arcán Adam monológját. – Utoljára a regényeidben olvastam ehhez hasonló orbitális közhelyeket!

– Simán előfordulhat, ugyanis – ha eddig nem tudtad volna –, az írók gyakran merítenek ihletet az életből – mosolygott Adam, aki rendszerint messzire elkerülte a csajos témákat, és azonnal meg is próbált más vizekre evezni: – Aztán mi a mai jövetel célja? Annyira azért nem jó a söröm, hogy kizárólag ezért látogass meg – jegyezte meg a Jack kezében tartott üvegre mutatva.

– Rossebet! Anyád aggódik… – komorodott el Jack markáns, ráncos arca. – Hallom, vagy két hónapja nem voltál nála, pedig kettőnkön kívül nincs már senkije a városban – bökött vastag ujjával előbb Adam, majd saját maga felé. – Szerinte egy ideje megváltoztál. Úgy érzi, hogy kizárod őt az életedből, de attól retteg a leginkább, hogy a végén teljesen magadba fordulsz.

– Tudod, hogy rengeteget melóztam az utóbbi hónapokban, teljesen a körmömre égett a határidő, és így is az utolsó pillanatban tudtam leadni az új kéziratot a kiadómnak… – próbált mentegetőzni Adam, de nagybátyja csak legyintett.

– Süket duma! Ne mondd már, hogy anyádra sem tudsz pár órát szakítani! Nem azt kérem, hogy költözz oda hozzá, csak annyit tégy meg néha, hogy megmutatod neki magad, hadd lássa, hogy egyben vagy! Hidd el, hogy ennyi is elég a lelkének!

Adam nem tudott vitatkozni ezzel az érvvel. Tulajdonképpen maga is tisztában volt nagybátyja igazával, mégis keserű lett a szája íze, hogy mindezt a fejére olvasták.

Maga sem tudta az okát, de eddig még nem mesélt senkinek a családból az ismétlődő, fura álmáról – úgy látszik azonban, hogy egy anyát nem lehet becsapni. Még a ritkuló találkozásaik ellenére is észrevehette rajta: az utóbbi időben tényleg nem stimmel nála valami.

A nagybátyját most semmi kedve sem volt beavatni, viszont valamivel ki kellett vágnia magát.

Nyelt hát egyet, és elterelésül mégis elővette a számára kellemetlen csajos témát.

– Anya egy liberális felfogású asszony, hiszen ismered. Ritkán szól bele mások életébe, de – főleg apa halála óta – egyre inkább vesszőparipája lett az a fajta koncepció, hogy nősüljek meg, és akkor végre kedvére vigyázhat az unokáira – sóhajtotta Adam, és a magyarázatának ez a része valóban nem volt teljesen légből kapott. Anyja ugyanis jó ideje szorgalmazta már a szóban forgó unoka-projektet.

– Azt azért nem lehet vitatni, hogy ebben van némi logika – maradt komor Jack arca. – Anyád sem lesz már fiatalabb, és nézz csak rám, Adam… Úgy elhúzott mellettem az élet, hogy mire észrevettem, mi történik, már bőven késő volt. Most aztán itt állok 70 évesen, és se kutyám, se macskám, csak ti ketten. Ja, meg a meló, de azt már régóta nem élvezem. Leállni nem tudok, mert akkor aztán tényleg semmi sem tartana életben, a sok lóvéról pedig – amit az évtizedek alatt összetalicskáztam magamnak – meg csak annyit, hogy nem vihetem majd magammal oda, ahová mindenkit úgy visznek… Ebből a kusza világból mindenki úgy távozik, ahogyan érkezett: szólóban és pőrén! –

legyintett lemondóan. – Hallgass hát egy vén bohócra, fiam: élj addig, amíg teheted! És élj igazán!

Tudod, a legfontosabb dolog a szentháromság…

– Atya-Fiú-Szentlélek?

– Egy frászt! Egészség-Család-Szeretet!

Adam megesküdött volna, hogy ennek a kemény embernek a tekintete egy pillanatra fátyolossá vált a mondókája közben. Azonban – még ha így is volt –, gyorsan elillant a varázs, és már ismét az a ravasz, fürkésző szempár villant rá, mellyel bárki lelkébe képes belelátni a tulajdonosa.

– Egyébként meg tégy, amit akarsz! – vont vállat Jack. – Elmondtam, amit akartam, és mivel már nem vagy gyerek, tudnod kell, hogy mindenki a saját bőrét viszi a vásárra – tette lapát méretű

tenyerét az unokaöccse vállára biztatóan. – Most viszont mennem kell! Holnap Denverben lesz tárgyalásom, és még be kell ugranom a belvárosi irodába indulás előtt…

Egyetlen pillanatig még farkasszemet néztek egymással: Jack már nem akart, Adam pedig már nem tudott mit mondani. Az öreg lehunyt szemmel bólintott egyet, majd megölelték egymást, és amaz határozott léptekkel, zsebre dugott kézzel indult az ajtó felé.

– És csak ne szerénykedj, egész jó volt az a sör! – kiáltotta flegmán maga elé, vissza se nézve.

Adam követte nagybátyja zömök alakját a tekintetével, amíg Jack végleg el nem tűnt a bejárat előtt várakozó ébenfekete, lesötétített üvegű limuzin hátsó ülésén. A bulldog képű, szekrény méretű, elegáns sofőr tisztelettudóan, ugyanakkor ridegen csukta be mögötte az ajtót, és beült a volán mögé.

Adam még akkor is ott állt, amikor az autó már rég eltűnt szemei elől, és csak hosszú percek elteltével indult el a hatalmas házban tétován, hogy a telefonját megkeresve végre felhívja az anyját…

4.

A sötét öltönyös úr a Los Angeles-i reptér nemzetközi termináljának egyik első osztályú várója felé tartott tempósan haladva, kezében márkás bőr aktatáskáját lóbálva, és átlagos méretű – nem kevésbé nívós –, gurulós kézipoggyászát vontatva maga után. Remek álca volt ez, itt szinte minden utas pont ugyanígy néz ki. Feltűnés nélkül helyet foglalt, mintha csupán valamelyik járat indulását várná, és szórakozottan a telefonjával kezdett piszmogni.

– Lezárta már a lengyel aktáját? – kérdezte pár perc múltával egy hang a mögöttes széksor felől, miközben újságzörgés hallatszott ugyanabból az irányból.

– Még nem, de nem történt semmi hónapok óta, ami indokolná az ellenkezőjét. Az eset után meglett szinte minden anyag, és nemrég megtaláltuk a házában a még hiányzó dolgokat is – mondta a közben fülére illesztett mobilkészülékbe, mintha csak telefonálna éppen.

– Az összes előkerült dolog ad acta? – jött a kérdés hátulról.

– Igen, már nem lehet gond…

– Csak ne legyen ilyen magabiztos! – szakította félbe az öltönyöst a mögöttes széksor fojtott indulattal a hangjában. – Egyszer már úgy tűnt, hogy végleg lezárult az ügy, és mégis mi lett belőle?!

Szavamra, mint egy rakás amatőr! … Milyen módszerekkel figyelteti a környezetét?

– Mindennel, amink csak van – hangzott a megnyugtatónak szánt válasz. – De tényleg csend van körülöttük, nem színlelnek. Nem tudnak ezek semmit sem! A lengyel magával vitte a titkát, és nem mellékesen az intézők is tiszta munkát végeztek.

– Tudom, hiszen ez a dolguk – nyerte vissza a nyugalmát amaz. – A továbbiakban a szokásos protokoll fusson – rendelkezett –, és ne kockáztasson! Semmi felesleges áldozat, csakis abban az esetben, ha végképp elkerülhetetlen!… Kap még harminc bónusz napot, és ez idő alatt megnyugtatóan varrja el a szálakat, ellenkező esetben kénytelen leszek magam lépni! Tudja jól, hogy ezek nem fognak vacakolni… Ne legyen újabb meglepetés! – zörrent az összecsukott újságpapír az öltönyös háta mögött, ezzel is jelezve a beszélgetés végét.

– Rendben, majd jelentkezem! – nyomta ki színleg a mobiltelefont az öltönyös.

Várt még negyedórát – rutinosan és észrevétlenül figyelve az arcokat maga körül –, majd amikor ezután sem látott semmi gyanúsat, az órájára nézve maga is elindult a tömegben.

5.

William Cox mai napja is ugyanúgy kezdődött, akár az összes ezt megelőző hétköznap reggel már vagy harminc éve: pár perccel azelőtt ébredt, minthogy az ébresztőórája jelzett volna számára.

Ilyenkor gyakran elgondolkodott azon, hogy egyáltalán miért is van szüksége efféle szerkezetre, de a dilemmát rendszerint rövidre zárta azzal a logikusnak tűnő érvvel, hogyha nem lenne, akkor tutira elaludna, és ez – lássuk be – eléggé rosszul venné ki magát egy FBI ügynökkel kapcsolatban. Maradt tehát az ébresztőóra a biztonság megnyugtató illúziójával, és az ezzel összefüggő reggeli eszmefuttatás is.

Cox a rendőrnyomozói pályája legelején járva még bízott abban, hogy átmenetinek szánt foglalkozását pár év után lecserélheti egy nyugalmasabbra – mondjuk az építőiparban vagy a kereskedelemben –, de ahogy múlt az idő és sorra kapta az elismeréseket, rájött, hogy neki valójában ez a hivatása, ehhez ért a legjobban. Aztán később, már az FBI kötelékében a komoly ügyekkel sem akadt soha problémája: hatékonyan és rutinosan oldotta meg a rá osztott feladatokat. Felettesei és társai is kedvelték őt, habár nem volt az a bratyizó típus; csendes magabiztosságát, rutinját és megbízhatóságát mégis mindenki nagyra értékelte.

Szerencséjére nem lakott túl messze az irodától, és sokszor sajnálta is, hogy – elsősorban a szolgálati járműve miatt – nem gyalog, esetleg kerékpárral járhat be dolgozni. Kínosan ügyelt az erőnlétére: minden nap szakított időt a testmozgásra, egészségesen étkezett, és ennek eredményeként egyetlen felesleges gramm sem halmozódott fel rajta az évek alatt – ami így hatvan körül kezdett el kamatozni igazán. Az FBI-nál rendszeres egészségügyi és fizikai felméréseken évről évre megfelelően teljesített, sok esetben jobb eredménnyel, mint a nála húsz-harminc évvel fiatalabb kollégái.

Munkája azonban – a filmekben látottakkal szemben – ritkán állt veszélyes akciókból, napjai nagy részét az információgyűjtés, a kihallgatások és a papírmunka tette ki, de soha nem háborgott ezen.

Sőt, az igazat megvallva ennyi szolgálati idő után már kicsit sem bánta, hogy nem kell az utcán rohangálva, bűnözőkre lövöldözve az életét kockáztatnia. Túl közel volt már a nyugdíj, és mivel gyermekei rég kirepültek a családi fészekből, eltervezte, hogy visszavonulása után feleségével együtt egy csendes vidéki kisvárosban fog élni, ahol kedvére horgászhat, barkácsolhat a hátralevő éveiben.

Alig ült le íróasztala mögé, hogy nekilásson a szokásos napi rutinjának, amikor Manetti ügynök dugta be vigyorgó ábrázatát a nyitott irodaajtón:

– A góré látni óhajt, de most! – és válaszra sem várva el is tűnt a folyosón.

Cox ügynök sóhajtott egyet, de más lehetőséget nem látva felállt és elindult a hosszú, mindkét oldalon üvegfalú folyosón át a liftek irányába. Menet közben azonban ráébredt, hogy mindössze egyetlen emeletet kell felfelé haladnia, ezért mégiscsak a lépcsőház irányába fordult, ideje azonban így sem maradt túl sok azon morfondírozni, vajon miért is kell raportra mennie…

A titkársági asszisztens mosolyogva várta az érkezését, így rögvest a tágas és világos irodában találta magát.

– Üdv, Will! – sietett eléje széles mosollyal és a kezét nyújtva John Roberts aligazgató. –

Huppanjon már le! ... Kávét?

– Helló, főnök! Köszönöm, nem, reggel már megvolt… Ühüm, mi az invitálás oka? – tért mindjárt

a lényegre, próbálva elkerülni a számára kellemetlen csacsogást.

– Oké, akkor vágjunk bele… Van itt egy kis problémánk. Kiemeltünk valakit a „pszicho” részlegről a múlt hónapban. Az elméleti eredményei kiválóak, és a gyakorlati teszteken is kimagaslóan teljesített Quanticóban. Fiatal, ambiciózus kolléga, aki előtt még szép jövő állhat a szervezetnél, kár lenne hát egy ilyen kaliberű embert középszerű irodai munkára pazarolni, de… az elmélet és a kiképzés még nem a valós élet! Korántsem biztos, hogy aki ezeken jó eredményeket ér el, az később élesben is megállja majd a helyét. Stimmt?

– Eddig logikus… – válaszolt kissé gyanakodva Cox, mert nyomozói véna sem kellett ahhoz, hogy azonnal tudja: itt neki kinéz valami kellemetlen szerep.

– Örülök, hogy egyetértünk! Nos, én magára gondoltam… – hangzott a meglepően tömör válasz.

– Rám, mint micsodára? – érdeklődött a részletek felől Cox.

– Szóval, kellene nekem valaki, aki a szárnyai alá veszi ezt a zöldfülűt, olyan, akitől el is leshet valamit. És lássuk be, Önnél jobbat erre a feladatra keresve sem találhatnánk, hiszen Ön az egyik legtapasztaltabb és legsikeresebb ügynökünk! Ráadásul egy ideje már egyedül dolgozik, így gondolom, Önnek is jót tenne egy kis társaság… – majd látva Cox arcán a grimaszt, gyorsan hozzátette: – Vegye ezt inkább elismerésnek, Will!

– Na, akkor vegyük át ezt még egyszer! Nem elég a saját munkám, erre most kapok még egy aktakukacot is pesztrálásra a nyakamba, akinek ráadásul a gyakorlati tapasztalata is a zéró felé tendál…

– Én azért nem fogalmaznék ilyen sarkosan, de lényegében igen, erről van szó. Természetesen minden támogatást megkap a részemről, és három hónap múlva teljes jelentést várok Öntől Johnson ügynök kvalitásaival kapcsolatban.

– Igazán nem akarnék akadékoskodni, főnök, de nem vagyok ám az a kimondott pedagógus típus… – kísérelte meg az ellenállást Cox, de ez már inkább csak egy erőtlen próbálkozás volt a részéről. Sajnos tudta jól, hogy egyirányú utcába tévedt.

– Higgye el, ha nem lennék meggyőződve az Ön és Johnson ügynök képességeit illetően, eszembe sem jutott volna ez az egész dolog! – majd egy gombnyomással átszólt a szomszéd helyiségben lévő

asszisztensének: – Kérem, Suzanne, küldje be Johnson ügynököt!

William Cox úgy gondolta, hogy a sokévnyi szolgálat alatt annyi mindent látott már, hogy kevés meglepetés érheti. Nos, tévedett: az ajtóban ugyanis egy rendkívül csinos, karcsú ifjú hölgy jelent meg, hullámos barna hajjal, zöld szemekkel és olyan határozott kézfogással, hogy az ültéből felpattanó Cox ügynök képtelen volt hirtelen értelmesen megszólalni.

– Sarah Johnson vagyok. Örülök, hogy végre megismerhetem! Ön egy élő legenda, Cox ügynök…

– Ne is folytassa! Nálam hízelgéssel nem megy semmire! – tért végre magához első

meglepetéséből Cox. – Mellesleg biztos abban, hogy engem akar? Mármint a mentorának…

– Nos, az Ön tapasztalata és szakmai hozzáértése alapján azt kell, hogy mondjam, igen. Bár az, hogy magára esett végül a választás, nem az én kérésem folyománya, ezt azért tudnia kell! – felelte határozottan Sarah.

– Csak aztán meg ne bánja később, hogy így alakult… – legyintett sorsába beletörődve Cox.

– Látom, működni fog ez! – csapta össze boldogan a tenyerét John Roberts aligazgató, majd mielőtt még bármilyen egyéb kérdés is felmerülhetett volna, mindkettejüknek kezet nyújtva, rutinosan kiterelgette őket az irodájából, majd „Aztán rosszat ne halljak!” felkiáltással – amit talán elköszönésnek szánt – gyorsan becsukta mögöttük az ajtót.

Amit viszont már egyikőjük sem láthatott: Roberts hátával a csukott ajtónak dőlt, és lehunyt szemmel a halántékát masszírozva mélyet sóhajtott:

– Ez egészen jól ment…

6.

A nap már magasan járt, mikor Adam még mindig a teremnyi méretű garázsa nyitott ajtajában ácsorgott tanácstalanul. Ha netán külső szemlélő is tanúja lett volna ennek az eseménynek, bizonyára értetlenül nézi a jelenetet, hisz hősünknek egyáltalán nem kellett bonyolult döntést meghoznia. Mindössze egyetlen darab jármű árválkodott ugyanis – szinte elveszve – a hatalmas hófehér helyiségben: egy sorszámozott, 1958-as tűzpiros, nyitott tetejű Chevrolet Corvette.

Természetesen kifogástalan állapotban, merthogy a járgányt egy gyűjtőtől vásárolta meg pár éve.

Adam egyik gyermekkori álma volt ugyanis egy ilyen verda, és – bár egy átlagember számára nem kis összeget fizetett érte –, egyetlen percig sem bánta a döntését.

Ennek ellenére mégsem lehet azt állítani, hogy Adam meggazdagodása esztelen vásárlási mániát is hozott volna magával. Nem kezdett értékes borok, bélyegek, érmék, műkincsek vagy egyéb, gyakorlati értelemben véve haszontalan dolgok gyűjtésébe, sajnálta ugyanis az ezekre feleslegesen elpazarolt időt és pénzt. Ő a használati értékük miatt tulajdonolta a dolgokat.

„Fejben dől el minden!” – ismételgette egy darabig, majd hirtelen csak úgy lazán bepattant a csukott kocsiajtó fölött a Corvette kormánya mögé, és kövér gázzal kiugratott a kapun.

Adam alapvetően kedvelte az autóvezetést, de amitől agybajt kapott, az a mazsolák és a vadállatok széles tábora az utakon. Zsibbasztotta az agyát, hogy mások helyett is neki kelljen odafigyelni, ha el akarja kerülni a baleseteket, „a forgalmat feltartók és a minden létező szabályt áthágók garázdálkodása potenciális életveszélyt hordoz magában a többi gyanútlan közlekedőre nézve” – vélte, és ezzel a véleményével Adam nincs egyedül a Földön.

Tempósan haladva igyekezett elkerülni a belvárost, így Mount Olympus lankáin leereszkedve Beverly Hills-en át gyorsan megcélozta a 405-ös San Diego freeway-t. A napnak ebben a szakában viszonylag valós időben lehet haladni ezen a helyenként kétszer hatsávos autópályán, szemben a reggeli, illetve az esti csúcsforgalommal, amely csak az igazán kalandvágyó és erős idegzetű

polgártársaknak ajánlott, illetve azoknak a szerencsétleneknek, akik munkájukból adódóan éppen ilyenkor kénytelenek errefelé közlekedni…

Most viszont ragyogóan sütött a Nap, kellemesen borzolta haját a meleg menetszél, ráadásul a hangszórókból is megnyugtató zene áradt feléje, tehát egy már-már tökéletes utazásban volt része aznap.

A 405-ösön megszakítás nélkül autózott egészen a Long Beach-i repülőtérig, ahol letért az autópályáról, és egy rövid, 10 perces utat megtéve a városi forgalomban, leparkolt Rose-Anne

Kowalski háza előtt.

Csengetnie sem kellett, ugyanis anyja már jól ismerte autójának jellegzetes hangját, és mivel már várta is az érkezését, szinte a fékezéssel egyidőben nyílt a szépen gondozott kertvárosi ház ajtaja. Az anya mosolyogva ölelte át fiát a kocsifelhajtón, majd belé karolva invitálta befelé:

– Gyere, még meleg a pite…

Adam imádta Rose-Anne szakácstudományának termékeit, kiváltképp azon meseszerű sütemény-remekműveket, melyeket nagyrészt egy, a nagyanyjától örökölt – és hétpecsétes titokként kezelt –, kézzel írt szakácskönyv útmutatásai alapján szokott valóra váltani. És nem egyszerű száraztészta-félékről van itt szó; elképesztő tortaszimfóniák, a legkülönbözőbb fajtájú desszertköltemények, házilag főzött fagylaltcsodák és olyan híres édességek, melyeknek egyébként titkos a receptje és ősi európai cukrászdinasztiákban öröklődtek nemzedékről-nemzedékre. Az, hogy a szóban forgó nagyi mily’ módon jutott ilyen misztériumok gyűjteményének birtokába, éppúgy a múlt ködébe veszett már, mint az az életérzés, melyet az elmúlt évszázad elején az efféle cukrászművészeti alkotások fogyasztása jelentett patinás európai kávéházak árnyékos teraszain ülve, szépen öltözött urak és hölgyek társaságában…

– Ma csak pitét sütöttél, mama? – kérdezte csalódottságot színlelve Adam, habár tudta, hogy Rose-Anne soha nem készít csupán egyféle édességet.

– Hová gondolsz! Van itt pár Borozzi még a hétvégéről, de mivel ebből nem maradt sok – a pite meg eléggé pórias édesség –, még mielőtt ideértél volna, bedobtam a sütőbe a csokis alapot a Sacher tortához. Tudom, hogy az az egyik kedvenced…

– Mama, imádlak… – huppant le Adam a konyhában, és kissé elmélázott gyermekkori emlékein, amelyeket a levegőben terjengő illatok idéztek fel benne.