„Az Elveszett madarak igazán lenyűgöző debütáló regény. Simon Jimenez, akire óriási hatást gyakorolt Gabriel García Márquez prózája, valamint David Mitchell Felhőatlaszának szertelensége, olyan szerző, akinek a pályáját mindenképpen érdemes lesz figyelemmel követni.”

The Nerd Daily

„Nagyon hasonlít Justin Cronin A szabadulására, maga az utazás mégis inkább Bryce Courtenay The Power of One c. könyvét idézi, így vonzónak találhatják azok az olvasók, akik szeretnek érzelmileg kötődni az időutazáshoz… A történet hangvétele és mélysége N. K. Jemisin regényeire emlékeztet.”

Library Journal

„A közelmúlt egyik legjobb science fiction regénye.”

Locus

„Ha őszintén szereted a science fictiont, és ha szereted a történeteket a jövőről és azokról a dolgokról, amelyeket azért teszünk, hogy legyen közös jövőnk, akkor olvasd el az Elveszett madarakat! Komolyan mondjuk, ezt nem éri meg kihagyni.”

Tor.com

„Az Elveszett madarak egy minden tekintetben gyönyörű utazás, tele a szeretet és az otthon pillanataival, és mindennel, ami e kettő között létezik.”

Seattle Book Review

„Ez az erőteljes, feszültséggel teli történet arra kér minket, hogy gondoljuk át, mi mindent lennénk hajlandóak feláldozni a haladásért – vagy azokért, akiket szeretünk.”

Kirkus Reviews

Simon Jimenez: The Vanished Birds

Copyright © 2020 by Simon Jimenez

Hungarian translation © Sárpátki Ádám

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Simon Jimenez: The Vanished Birds

Del Rey, an imprint of Random House, New York, 2020

Fordította: Sárpátki Ádám

ISBN: 978 963 598 043 7 (epub)

ISBN: 978 963 598 044 4 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítókészítő: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Balázs Piroska, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction

Anyának és apának,

a legkülönösebb embereknek, akiket valaha szerettem

I.

1
Hat aratás

A fiú egy tizenegyedik ujj birtokában született. Kicsiny húsból és csontból álló dudorként nőtt a jobb kisujja mellett. Az orvos megnyugtatta az aggodalmas szülőket, mondván, a dudor ártalmatlan.

– De akkor is – folytatta, míg kioldott egy kis vászonerszényt –, egy földművesnek csak tíz ujjra van szüksége, hogy a dhubát művelje.

Égetett gyógynövények füstjével bírta alvásra a gyermeket, aztán egy kauterizálókéssel levágta a kezéről a dudort. Bár az édesanya tudta, hogy a babája nem érzett fájdalmat gyógyszerek által előidézett álmában, felszisszent, amikor a hús levált, és a mellkasához szorította a fiút, imádkozva azért, hogy a gyermek ne emlékezzen erre, amikor majd felébred. Mindeközben a férje, aki még akkor sem tudta megállni az élvezeteket, mélyet lélegzett az orvos gyógynövényeinek füstjéből, és megszállta a jövő látomása – kitágult pupillájában a fia felnőtt férfinak látszott, jóképűnek és hatalmasnak, nagy házzal a domb tetején. Az Ötödik Falu új kormányzója. A látomás emlékeként lefőzette az ujjról a húst, és a csontokat egy dugaszos üvegbe rakatta, amit bánatos napjain néha megrázogatott, hallgatva a jó előjelek zörgését, míg azt suttogta a kisdednek:

– Egy nap te vezeted majd ezt a helyet.

A fiú gügyögött a karjában, túl fiatalon, hogy felismerje, az élet milyen apró, változatos módokon próbálta őt a helyére terelgetni.

A Kaeda nevet kapta, ahogy ezt a világot is hívták régen.

Kaeda felnővén büszke volt a jobb kezén lévő hegre, amelynek az alakja megváltozott az évek során. Hétévesen a gyógyult bőrszövet végigfutott a tenyere oldalán, akár a háborgó folyó. Boldogan megmutatta a többi gyereknek a heget, amikor arra kérték, és kuncogva viselte, ahogy a bőrét simogatva a homlokukat ráncolták, mert a textúrája egyszerre lenyűgözte és nyugtalanította őket. Egyes gyerekek átkozottnak nevezték őt – azok, akik azt tanulták a szüleiktől, hogy ne bízzanak a szokatlanban. Nekik Kaeda az orruk alá dörgölte a hegét, és szembesítette őket a létezésével, elismételve az apja szavait:

– Egy nap én vezetem majd ezt a helyet!

És a puszta akaraterejével meggyőzte őket, hogy a kezén lévő heg szerencsés jel.

Természetes karizmával rendelkezett. A dajkák bolondultak érte, a többi gyerek azokat a játékokat játszotta, amelyeket ő akart játszani, azokat a dolgokat hitték, amelyeket ő is. Mindenki, kivéve egy Jhige nevű lány, aki sosem mulasztott el szembeszállni vad kijelentéseivel, és büszkeség tekintetében is felért hozzá, ahogy ellentmondott a fiú hajmeresztő elméleteinek arról, az ég miért vörös, és a levegő szaga miért változik napközben: reggel miért van mindennek lágy és édes illata, szürkületkor pedig miért lesz minden savanyú, akár egy kiri.

– És a heged nem is különleges! – kiabálta Jhige. – Csak azt jelenti, hogy rosszul születtél!

A sárga fűben birkóztak, amíg a dajkák szét nem választották őket. A legtöbbször kutyák módjára harcoltak, de akármilyen zúzódásokkal is tért haza, Kaeda mindig gondtalanul került ki a harcokból, abban a biztos tudatban, hogy a lány csak irigyli, amiért az ő sorsa a nagyság, még ha a fiú nem is sejtette, az miféle nagyság lesz, és ez addig nem is derült ki, amíg a világon kívüliek meg nem érkeztek.

Addig a napig csak a szülei által mesélt történeteket ismerte: a világon kívüliek minden tizenötödik évben áthasították az eget vászonból és fémből készült hajóikkal, leszálltak a falutól keleti mezőn, hogy begyűjtsék a learatott dhubamagokat. Az apja elmondta neki, hogy ezt a különleges napot Szállítmánynapnak nevezik, és minden ilyen alkalommal nagy mulatságot rendeznek a világon kívüliek és a földművesek számára.

– Az a mulatság pedig mindig felejthetetlen! – ígérte az apja.

Az édesanyja erre felnevetett a másik szobában.

– Hacsak nem iszol túl sokat.

– Az ivás a móka része! – vetette ellen az apja.

Kaeda nem tudott aludni az első Szállítmánynapjának előestéjén. A feje zsongott a történetektől; az új arcoktól, amelyeket majd látni fog, az új kezektől, amelyeket nem festett bíborlilára a dhubaföld. Hálószobája kis ablakán kinézett a csillagokkal teli fekete égre, nem törődve azzal, milyen későre jár, és elképzelte, milyen lenne egyik fényről a másikra ugrani. Hogy milyen helyek lehetnek a túloldalon. Amikor az édesanyja reggel megjelent, hogy felkeltse, Kaeda kimerült volt, minden erejét elpazarolta előző este, míg ezeken a gondolatokon járt az esze. Komótosan belelépett a sarujába, és hangosan panaszkodott, míg a többi falusival együtt a várostól keletre fekvő mezőre sétáltak – addig könyörgött, hadd pihenjen, amíg az apja sóhajtva a hátára nem vette, ahol Kaeda el-elbóbiskolt, nem tudva, mennyi az idő, vagy hol lehetnek, csak a férfi vállának meleg, erőteljes szagát érezte, akár a kialvóban lévő tűz zsarátnokát.

Aludt.

Aztán az ég megreccsent, mire Kaeda rémülten felriadt. Az apja meg csak nevetett, és felfelé mutatott, a fiú pedig arrafelé nézett, ahol a vörös ég tábláján tizenkét, vékony zöld vonal ívelt át a láthatáron, és a végpontjaik addig növekedtek, amíg alig két perc múlva az óriási, fémes szörnyetegek földrengető puffanásokkal leszálltak a fű szőnyegére, egymás után. A rengésbe belerezdült Kaeda szíve is, amely most dagadt a mellkasában, mert eszébe jutott, hogy sosem látott még ilyen nagy teremtményeket, ilyen bonyolult vászonszárnyakat és ilyen hajótestlemezeket, amelyek ragyogtak a napfényben; sosem tapasztalt még olyan hangrobbanást, amilyen a földre hulló, kiáltásra nyíló állkapocshoz hasonló hangárajtókat kísérte; ahogy olyan emberekkel sem találkozott még, akik előbukkantak odabentről, számtalan bőrszínben – egyesek nála világosabbak voltak, mások sötétebbek, olyan ruhákban, amelyeket mintha a csillagfény anyagából szőtték volna. Világa méretei émelyítő sebességgel tágultak ki, hogy befogadják ezen elképesztő mennyiségek nagyságát. Kaeda egész testében megborzongott. Aztán összevizelte magát. Az apja szitkozódott, és leengedte a földre, szégyenkezve a hátán szétterjedő folttól.

A világon kívülieket az Ötödik Falu közepén lévő díszpárnákhoz vezették. Kelyhekben szeszt, méretes tányérokon pedig hosszú, bíbor és leveles dhubasüteményeket szolgáltak fel nekik. Kaeda nem látta a helyéről a világon kívülieket – ez kisebb csalódottsággal töltötte el, miközben tömte magába a kalácsot és a kehelynyi gyümölcslevet; melegséget és elégedettséget érzett a szülei között, megelégedéssel hallgatta az apja ittas, örömteli nevetését, valamint az erős reccsenéseket, amikor az édesanyja izmos ujjaival elkezdte feltörni a magvakat. Olyan teljes békébe került a világgal, hogy még Jhigére is rámosolygott, aki a saját családja társaságában ült a hosszú asztal másik végében, és meglepettségében viszonozta is a mosolyát egy kis intéssel, mielőtt még visszafordult volna a nagybátyjához, aki újabb dajkamesét adott elő a déli erdő bestia Böllérjéről – rémtörténeteket, amelyektől később felriadnak majd a fiatalok, és belebámulnak a hálószobájuk sarkába, arra várva, hogy valami felfalja őket. A felnőttekből hangos nevetés tört ki.

A díszvacsora után, amikor keményen inni kezdtek, a dajkák és az újdonsült szülők hazavitték a gyerekeiket. Ám Kaeda egyelőre nem végzett az estével – még nem találkozott egy világon kívülivel –, úgyhogy eltervezte, hogyan szökik majd meg a társaságtól. Azt mondta a barátjának, Sadónak, hogy hazudjon a dajkáknak, mondja azt, ő már korábban hazafutott, és mielőtt még Sado akár csak bólinthatott volna, a fiú eliszkolt, s a zömök épületek falához húzódva visszaosont a tábortűzhöz és az alkohol erős illatához.

Ott történt, a sikátor végében, mielőtt még az út a térbe futott volna, hogy meglátta őt: egy nőt, egyedül egy padon, alakját kirajzolta a tűz.

Az ajkához tartott egy fafuvolát. Ujjai póklábakként sürögtek a hangszer hosszán, olyan zenét játszottak, amelyek Kaedát a résnyire nyitott ajtón süvítő szél hangjára emlékeztették. Az árnyak közül figyelte a nőt. Még ülve is magasnak tűnt. A bőre fekete volt, a haját teljesen leborotválták, és a barátainál egyszerűbb öltözéket viselt: fehér felsőt, melynek gallérja a mellcsontjáig ért, sötét alsóruhája pedig kidomborította lábának íveit. Fuvolájának hangjaitól táncra perdült előttük a tábortűz, vagy talán a lángok hatottak a zenére, vagy a csillagok, vagy ez az egész dolgozott össze együtt. A dal maga volt az éjszaka. Benne volt Kaeda népének nevetésében, ahogy a tűz körül táncoltak, valamint a gyümölcsök és a füst illatában a levegőben; benne volt a fényben, amely megcsillant a nő kulcscsontján ülő verejtékcseppekben. Mindent átitatott. A nő lélegzete végigsiklott a facsövön, és hőt engedett Kaeda bendőjébe, megbabonázta őt, míg az idegen szeme egyszer csak odarebbent, és meglátta a fiút.

A zene elhallgatott.

A nő két hangon szólt – az egyik nyelvét a fiú nem értette, de a másik a sajátja volt. Úgy hangzott, mintha az idegent a saját szelleme kísértette volna, mintha saját maga távoli visszhangja lenne. Kaeda még túl fiatal volt, hogy tudja, a kettős hangot a nő fordítóeszköze okozza; helyette azt hitte, egyfajta világon kívüli mágia lehet.

– Tetszett neked? – kérdezte a nő; a zenére gondolt.

A fiú bólintott. A nő felállt, és odament hozzá. Az árnyéka hosszúra nyúlt; elfutott Kaeda mellett, be a sikátor végének sötét peremén. A fiú ösztönösen menekülni akart, mintha egy része tudta volna, hogy ha ott marad, akkor nincs visszaút, de nem törődött az ösztöneivel, hanem megvetette a lábát, méghozzá makacsul. A nő leguggolt elé, egy magasságba került a szemük. Elég közel voltak ahhoz, hogy Kaeda érezze az utazó bőrének virágos illatát.

– Tessék – mondta a nő kettős hangja, azzal a fiúnak nyújtotta a fuvolát.

Összeértek az ujjaik, ahogy Kaeda átvette az ajándékot. Rázárta a markát a hangszerre, amit aztán a mellkasához vont, míg a nő olyan mosollyal nézett le rá, amelyre csak a felnőttek képesek – egyszerre boldogan és szomorúan –, majd Kaeda figyelte, ahogy a nő elfordul, és a tábortűz felé sétál; az alakja beleégett az emlékezetébe. Akkor még nem tudta, hogy ez az alak évekig ott marad, csak azt, hogy egyszerre örült és rémítette is a hő, amit a nő távozásakor érzett.

Az ajkához emelte a fuvolát; a fúvóka még nedves volt.

Reggel a tűzrakóból már csak hűvös hamu maradt, és az utazók addigra elmentek, magukkal vitték a Kaeda népe által learatott magvakat. A fuvola a fiú ágya mellett találta meg a helyét. Elmondta a szüleinek, hogy ajándék volt, amit a tizenegyedik ujjához hasonlóan az apja jó előjelnek vélt, az anyja pedig a világ újabb, kimerítő tényének. Kaeda játszott rajta, amikor magányosnak érezte magát – olyankor otthonuk nádtetején feküdt, és addig fújta a fúvókát, amíg be nem rekedt tőle, de a hangokat igazán sosem találta el jól; az éjszakáit ügyetlen, komoly dallamokkal töltötte meg. Dalokkal, amelyek őrjítően ismétlődtek.

Az ártatlanság álmaival kezdődött: a fiú megmutatta neki a földjét, megtanította neki a barátaival játszott játékok szabályait – „tartsd egyik lábadat a térded felett, egyik ujjadat pedig az orrodon, és énekeld visszafelé az aratás éji dalt”. Ezekben az álmokban a nő volt a hallgatóság, és sosem beszélt hozzá leereszkedően. Tetszett neki az ujja után maradt heg, és azt mondta a fiúnak, hogy nagyon bátor. Aztán jött a többi álom; a csendes vágyálmok, amelyekben a nő az ágya végében ült, egyik ujját a fiú nagylábujjának nyomta, aztán felsiklott a lábfeje rüsztjén, fel csupasz lábán, nyomában elektromossággal, amíg rövidzárlatot, majd robbanást nem okozott.

Aztán Kaeda már tizennégy éves volt.

Dolgozni kezdett a dhubaföldeken. A szülei mellett ténykedett, akik megtanították, hogyan szorítsa ki a kalász szívéből a zselés bíbor magvakat, hogyan helyezze a fonott tálba a törékeny szemeket, hogyan vágja le egy machete három, jól célzott ütésével az üres szárat a tövénél. Amikor már ügyesebb lett, Kaeda saját földet kapott, valamivel messzebb, ahol Jhige és a többiek mellett dolgozott, akiket csak futólag ismert. A munkától leapadt testéről a bébiháj, helyére erős, hasznos izmok kerültek, amelyek számtalan, apró ökölként feszültek a bőrének. A nők ezt észrevették, meg néhány férfi is. Jhige is észrevette. Gyerekkori rivalizálásuk addigra játékos bajtársiassággá vált. Közös vicceiket beszínezte valami kiismerhetetlen és izgalmas, mert a sorok közti munka közben lopva mindketten oda-odapillantottak egymásra, és figyelték, ahogy a másik teste mozgott.

Később, a nyirkos évszak során, a hazaúton a lány megkérdezte – gyorsan, mintha a saját izgatottságán szerette volna túltenni magát –, hogy Kaeda vonzónak találja-e őt. A fiú elbotlott egy göröngyben. Igennel felelt. És így is érezte. Ám aznap este, ahogy az egyik raktárkunyhó mögött markolászták egymást, s mindkettejük bőrén szívásnyomokat hagytak, Kaeda egy másik nőt csókolt, az arcát a tábortűz hője nyalogatta, míg a nő kettős hangján a világ perzselő titkait suttogta neki.

Jhige és az ő kapcsolata nem tartott sokáig. Mindkettő jól tudta, hogy Kaeda gondolatai máshol járnak. Nem a lányra nézett, amikor együtt háltak; ernyedten fogta a kezét, amikor a faluban sétáltak, hogy találkozzanak a barátaikkal, és amikor vitatkoztak, Kaeda távozott elsőként, mintha nem érdekelte volna, hogy visszavágjon, az pedig végképp nem, hogy megoldást találjon. A befejezés csendben, hirtelen következett el. Kaeda a téren látta, hogy a lány egy másik fiú kezét fogja, aki egy másik földön dolgozott. Yottóét. Kedves fiú volt, ugyanakkor Kaeda véleménye szerint ostoba is, aki ügyetlenül lendítette a pengét. Jhige nála jobbat érdemelt. Ám erről neki nem mondott semmit, minden megjegyzés nélkül elsétált mellettük. Évek teltek el, mire újra szóba álltak egymással.

Közben Kaedának más szeretői is akadtak, ám egyikükkel sem maradt tovább egy hónapnál, mert mindig talált bennük valami kivetnivalót: nem elég magas, nem elég erős, nem elég okos, de a valódi ok mindig ugyanaz maradt – egyikük sem ő volt.

Otthonának zsúptetején fekve, a csillagokat bámulva, meg tudta győzni magát arról, hogy valahol, távol, a nő is gondol őrá.

A tizenötödik születésnapján felbontották az első kancsónyi alkoholját, és a fejére öntötték az egészet, afféle fanyar keresztelő gyanánt, ami beterelte őt a felnőttek világába, akik éjszaka ittak, reggel pedig a bíbor földekre sorjáztak.

– Most kezdődik az életed! – kiáltotta az apja, kérges tenyerébe fogva a fia arcát, újra meg újra, részegen megcsókolva a homlokát, és megint azt mondogatta, amit mindig: – Egy nap te vezeted majd ezt a helyet.

Kaedának eszébe jutott apja fullasztó csókjainak tüzében, hogy ezek a jó előjelek mindig a jövő egy távoli pontjára mutattak, sosem a mára.

– Csak várd ki a végét!

Úgyhogy várt.

Kaeda huszonkét éves volt a következő Szállítmánynapon. A földeken dolgozott, kiszorította a szárból az utolsó magvakat, amikor Sado oldalba könyökölte, és az égre mutatott. Tizenkét zöld csík szelte keresztül a felhőket, és eltűnt a magas szárak keleti horizontján.

– Megérkeztek – mondta Sado. Kaeda bólintott, s keze most reszketve hámozta le a következő szárat, nyugtalanul, hogy teljesítse a fejkvótáját. Azután visszavonszolták a magokkal teli kerekes tárolókat a faluba. A barátja figyelmeztette, ne legyen túl izgatott, mert még ha a nő itt is lesz, jó eséllyel nem fog emlékezni rá, amire Kaeda csak elvigyorodott, és azt felelte:

– Remélem, hogy így lesz.

Nem akarta ugyanis, hogy a nő az évekkel ezelőtti fiút lássa, hanem egy férfit, aki érdemes arra, hogy vele töltse az éjszakát.

– Miután visszautasít – mondta Sado, vállon csapva Kaedát –, gyere, és igyál velem meg a többi magányos rohadékkal!

Kaeda csak nevetett. Teljes tüdejéből elkiáltotta a hazatérő nóta elejét, és mosolyogva hallgatta, ahogy a dal szétterjedt a földművesek menetelő során; teli torokból harsogva várták a közelgő ünnepeket. A gyűjtőépületekhez vitték a nádból font tárolókat, hogy megmázsálják és elraktározzák őket, és miután az utolsóval is végeztek, hazafutottak, majd magukra öltötték legjobb térdnadrágjukat és hosszú díszruhájukat. A tábortűz már jó erősen égett, mire megérkeztek. Kaeda felvett egy korsót a hosszú asztalról, és mielőtt a nő keresésére indult volna, jókorát húzott belőle; az ital bátorsággal égette végig a torkát. A tűz melletti táncosok árnyékaitól lüktetett az egész tér, mozgott Kaeda talpa alatt a talaj, és ahogy arcok villantak mellette – ám egyik sem az övé –, a fiút hatalmába kerítette a félelem, hogy a nő esetleg nem tért vissza; csakhogy aztán a szeme sarkából meglátta a fényben úszó sikátort, meg őt a padon, míg nyugodt mosollyal figyelte a táncosokat és a tüzet.

Kaeda tudta, hogy a nő számára másképp telt az idő, de még így is megdöbbentette, mennyire hasonlít arra, ahogy az álmaiban látta – hogy milyen keveset öregedett. A fiú kihúzta magát, és kidüllesztette a mellkasát, legénykedését azonban aláásta, amikor a nyelve elakadt neve legegyszerűbb szótagjaiban is. Mégis, a világon kívüli rámosolygott, a fény rávetült lágy ajkának ívére, Kaeda mellkasa pedig feltárult. Minden, amit az elmúlt tizenöt évben magában tartott, most kiömlött a nő előtti talajra. Akár az akarás kusza zűrzavara.

– Szia! – üdvözölte a nő.

Nia Imani volt a neve. Elmondta, hogy ez egy régi név még azokból az időkből, amikor a Föld egész volt, ám amikor a fiú megkérdezte, az édesanyja vagy az édesapja adta-e neki, a nő csak elmosolyodott, és inkább a munkájáról kezdett beszélni.

Kaeda már ismerte az utazása alapvető természetét. Azt a kormányzó a földeken tartott minden egyes fásult üdvözlőbeszédével elmondta. Kaeda mégis elmélyülten hallgatta, ahogy leírta, mit érzett a teste, amikor a hajója elhagyta ezt a valóságot, és beleolvadt egy másikba. Azt mondta a fiúnak, Zsebtérnek hívják. A helyet, ahol az idő másképp működik. Kaeda elképzelte, ahogy a nő lefestette: egy fekete tengert, áramlatokkal, örvényekkel és zúgókkal, amelyek a másodperceket órákká, majd évekké nyújtották. Egyes áramlatok a végtelenbe húzták az időt, mások pedig csupán pillanatokká zsugorították. Ám az idő sosem került egyensúlyba.

– Így nagy távolságokat utazhatunk – magyarázta a nő –, ám mindig, amikor visszatérünk, megváltoznak a dolgok. A mostani utunkkal a Kitartó Áramlaton érkezünk, és a Szerényen távozunk. Ezek az áramlatok meghatározott időkülönbséggel rendelkeznek. Nyolc hónapomba telik, hogy elvigyem az aratásotokat a céljához, és hogy visszatérjek ide a következő szállítmányért, nektek azonban…

– Tizenöt évbe – fejezte be Kaeda, aki jól ismerte ezt a számot, mivel lassan járta be az utat. – És milyen érzés, amikor hazamész, és a barátaid idősebbek, de te nem öregedtél?

– Néha szomorú – felelte a nő, majd elmosolyodva hozzátette: –, de néha jó is. – Elmesélte, hogy hat szállítmányciklusra bérelte fel az Umbai Vállalat, és ez a második.

– Akkor még négyszer vissza fogsz térni.

– Igen – felelte Nia. – Csak négyszer. – Aztán: – Biztos nem találkoztunk már? – És a fiú megerősítette, hogy nem, egészen biztosan nem találkoztak, mert félt, hogy az igazság utoléri őt; hogy az éjszaka varázsa szilánkokra törne, Nia megpaskolná a fejét, mint kisfiú korában, majd jó éjszakát kívánna. Ám a nő nem faggatózott tovább, helyette a munkája természetéről kérdezte. Kaeda ismét kidüllesztette a mellkasát.

– Én vagyok a földemen a legjobb, a faluban az ötödik leggyorsabb. – Mesélt a nyirkos évszakokról, amikor a kopár földeket vékony fehér ködréteg vonta be, a legjobb időszak a növények újratelepítésére, és hogy a gyökerek a levegő nedvességéből táplálkoztak, meg a keréknyomokkal teli földben lévő cukorból. – Learatjuk a magvakat, amikor az ég felszívja a nedvességet. Egynapi munkától bíborlila lesz az ember keze. – Megmutatta a tenyerét, a mályvaszínű patináját, és amikor Nia egyik ujjával végigsimította a kezét, a fiú megborzongott.

– Büszke vagy a munkádra – jelentette ki a nő határozottan.

– Igen – felelte Kaeda, ami nem volt mindig igaz. A legtöbbször közönségesnek, unalmasnak találta a munkát, kivételesnek pedig sosem; ma este azonban, ahogy Nia minden szavát hallgatta, a munkája fontosnak tűnt; önmagán túlmutatónak. A fiú addig beszélt, amíg már kifogyott a szavakból, a téma kimerült, ám közöttük még mindig vad energiától tombolt a levegő. A nő keze az ő reszkető ujjai mellett pihent a padon. Kaeda nyelt egyet.

– Nagyon szép vagy – mondta.

A szavak kavicsokként hullottak ki a szájából.

Ám Nia így is felszedte őket, egyesével, és azt felelte, hogy Kaeda is szép, és ott, a szemében, a fiú ugyanazt a vágyat látta. Követte a nőt a táncosokon keresztül, túl a hosszú asztalokon, amelyek mellett az emberek lakomáztak, el Sado és a többi egyedülálló férfi mellett, akik ittak, és egymást vigasztalták, s az ajkukat harapdálták irigységükben, míg Kaeda és a világon kívüli elhagyták együtt a mulatságot. Elmentek Jhige mellett, aki egyetlen pillanatig felejtette csak az ifjún a szemét, majd visszafordult a férjéhez, karjával szorosan körbefonta a férfi széles derekát.

Végigsétáltak az árnyékos úton; Kaeda lába zsibbadt, és meg-megbotlott a keréknyomokkal teli földön, Nia pedig mellette lépdelt, egyenes háttal, higgadtan, és néha fondorlatosan mosolyogva rásandított. Kaeda meg akart állni, hogy az emlékezetébe vésse a nőt a városa háttere előtt, de Nia a nadrágja elejébe csúsztatta a kezét, megragadta a merevedését, és levezette őt az enyhe lejtőn, egy nagy kő mögé, ahol aztán leszorította őt a földre a derekával, mellkasának nyomott kézzel. Így Kaeda meg sem moccanhatott, csak tenyerébe fogta a nő mellét, a derekát, bármit, ami stabil pontot nyújtott számára ebben az álomban, amíg véget nem ért, s már csak egymás mellett feküdtek a fűben, meztelenül és kielégülten. Nia a mellkasára fektette a fejét, a kezét a köldökére helyezte, testének súlya kellemesen a földhöz nyomta a fiút. Mindkettejüket magával sodorta ez a pillanat. A teljes elégedettségtől ösztökélve Kaeda dúdolni kezdett egy dalt. Egy dalt, amit egy hosszú nap végére tartottak fenn. Amikor Nia megkérdezte, mit dúdol, a fiú mesélt neki a hazatérés daláról.

– Ezt énekeljük a földekről visszatérvén, amikor végeztünk a munkával – felelte Kaeda. A nő borotvált fejét simogatta. – Az alkudozás dala. Vidd napom, de hagyd meg az éjt.

– Szép – mondta sóhajtva Nia. – Énekeld el újra!

És Kaeda így is tett, önmagába kötötte vissza a dalt, akár egy kötelet az ujja körül, egy kötelet, amely összefonta a testüket, míg a nő el nem aludt. És miközben szunnyadt, a fiú az éjszakát hallgatta. A rovarok sercegését. A szellőt, amely a földeken fütyült, és felszállt az égbe. Nia lélegzését. Az álmai összefüggéstelen motyogását.

És Kaeda tudta, hogy mit akar.

Addig löködte a vállát, amíg a nő fel nem eszmélt.

– Veled mehetek? – kérdezte a fiú.

Nia épp annyira nyitotta ki a szemét, hogy homályosan lássa őt.

– Hová? – kérdezte.

Kaeda szíve megbokrosodott.

– Bárhová.

A nő pislogott egyet, majd lehunyta a szemét.

– Talán – motyogta. Elfordult, és a hátát az ifjú mellkasának döntötte. – Reggel beszélünk.

– Rendben – felelte Kaeda.

Aztán hallgatta Nia hangos, morajló horkolását, ám ezt is szerette. Nem csak álom volt – gondolta büszkén. És hamarosan ő is elszenderedett, kezével a nő meleg derekán.

Nevetésre ébredt.

Délre járt az idő. A nap forrón sütötte meztelen testét. Két földműves – két férfi, akiket ismert – megrúgta a lábát, és azt mondták, nem egészséges ruhátlanul aludni odakint.

– Bogarak másznak a hátsódba! – ugratták. Újra nevettek. Kaeda hunyorogva körülnézett. A nő eltűnt, egyedül az ifjú mellett lesimuló fű bizonyította, hogy korábban ott volt. Kaeda magára kapta a nadrágját, és a földek felé iramodott.

– Bogarak! – röhögték a földművesek.

Kaeda épp időben érkezett, hogy lássa az utolsó hajó felemelkedését. A falusiak, akik azért érkeztek, hogy megnézzék az indulást, búcsút intettek ennek az utolsó hajónak, ahogy apró fényponttá zsugorodott az égen, mielőtt eltűnt volna. A gyerekek istenhozzádot kiáltoztak, Kaeda keze pedig ernyedten hullott az oldalára, s a szíve tehetetlenül elengedte a reményt. Nem látta az édesanyja közeledését, addig nem, amíg az asszony meglepetten meg nem lökte a fiú csupasz vállát.

– Hol az inged? – kérdezte. – Menj, vedd fel az ingedet, ostoba gyerek! – A többi család csak kuncogott, ahogy az édesanyja eltaszigálta a mezőről, vissza a faluba, Kaeda pedig tántorogva elkullogott, és az öklével dörzsölte ki szeméből a nedvességet.

A munkába temetkezett. Két hüvelykujjával kiszorította a szárból a dhubamagokat. Machete reccsent a szár gerincének; a szár meghajolt, a többit a testsúly elintézte. Öt tárolóra osztottak száz kiló dhubamagot, azokat visszagurították a településre, a felüket hibernációba helyezték, a másik felüket elküldték a malomba, ahol a zselés magokat kérges öklök zúzták péppé egy boltíves teremben, melyet megtöltött a nedves csattogás hangja és a trágár viccek áradata. A törött szárak hegyes végét leszedték, a maradékot vörösre festették, összekötözték, majd felhasználták, hogy új családoknak építsenek belőlük házakat – amiből évről évre egyre több kellett.

Jhige ikreknek adott életet. Kaeda ott volt, benedvesítette a törülközőket, figyelte a férj, Yotto odaadását, aki bűntudatosan hajtott fejet Jhige ágya mellett, és azt suttogta neki:

– Mindjárt, mindjárt, mindjárt…

Majd felkiáltott:

– Most! Most! Most!

És végül a babák megszülettek. Egészséges lányok lettek, kicsit több, mint háromkilósak, mindkettő az édesanyjuk hegyes orrát örökölte. Kaeda gratulált az újdonsült szülőknek, aztán míg ők a következő generáció felett gügyögtek, kilépett az orvos kunyhójából, és megkongatta a harangot, hogy jelezze a szerencsés új születést. A harangszót az egész faluban hallották. A sötét ablakokban gyertyákat gyújtottak. Kaeda bepillantott a kunyhóba, Jhigére és Yottóra, s felsóhajtott. Úgy tűnt, minden héten utódja születik valamelyik barátjának. A város lenyújtózott a dombon, a házak már a lenti völgyet érték. És minden héten meghalt egy öreg, helyet adva a fiataloknak.

Kaeda apját egy évvel Nia távozása után érte a vég. Részegen balesetet szenvedett. Egy barátja játékosan meglökte, ő pedig kábulatában kibillent az egyensúlyából, és eltörte a nyakát egy faasztal szélének ütődve. A férfi, aki a vesztét okozta, még aznap este elhagyta a várost, mert eluralkodott rajta a bűntudat. Sosem tért vissza. Holtnak nyilvánították, amikor megérkezett a következő nyirkos évszak, s azzal együtt a környező dombok és erdők között újra felbukkantak az ádáz pofájú fenevadak.

– Helyes – nyugtázta Kaeda édesanyja, amikor hírét vette a férfi eltűnésének; mindössze ennyi mondanivalója volt a témáról. Aztán a machetéjével, arcán gúnyos mosollyal újra nekiállt a dhubaszáraknak, elvégre a munka nem végzi el saját magát. A többi falusi társaságában sztoikus nyugalmat mutatott, megköszönte kedves szavaikat, de nem volt hajlandó kivenni a részét sem a nosztalgiázásból, sem az imádkozásból. Csak a napi robot után a földeken, otthon, a fia társaságában engedte szabadon a bánatát. Kiabált és zokogott Kaeda karjában, s úgy betöltötte gyászával a házat, hogy a fiáénak már nem maradt hely – azt Kaeda hagyta megkövesedni, akár holmi üledéket a szíve mélyén, míg az édesanyja könnyeit itatgatta fel. Esténként összekuporodott a takarója alatt, és visszavonult az emlékei közé. Az apja meleg válla aznap, amikor mentek megnézni a hajókat. Egy ujj, amely a csillagokra mutatott. Megtalálta a helyeket, ahol sírhatott. A helyeket, amelyekről csak Jhige tudott, mivel újra együtt háltak.

A viszony az apja halála után egy hónappal kezdődött. Jhige beosztást cserélt egy barátjával, és évek óta most először dolgozott Kaeda mellett a földeken.

– Hogy biztosan ne maradj el a kvótáddal – felelte, amikor az ifjú megkérdezte, miért váltott, és bár Kaeda erre csak cöcögött, majd közölte, nincs szüksége dajkára, máris jobban érezte magát. Csendben dolgoztak, aztán idővel felidézték a játékokat, amelyeket gyerekként játszottak.

– Mindenkit meggyőztél, hogy az éjszaka szaga savanyú, mert a holdak kiriből vannak – emlegette fel Jhige.

– Te tudtad az igazat – jegyezte meg a fiú.

– Nem számított. – A nő letörölte a mellkasáról a verejtéket, és felkuncogott. – Jobban akarták a hazugságot. – Megfogta a magokkal teli tálját, aztán nagyot sóhajtott; a múltjuk terhe kiszorította a tüdejéből a levegőt. – Magányos dolog volt melletted felnőni.

– Te voltál az egyetlen barátom.

Kaeda ezt leginkább magának mondta, ahogy szép csendben ráébredt.

– Ezt sosem fogom elhinni – válaszolta Jhige.

De azért elmosolyodott.

Elkerülhetetlenül bekövetkezett: pár nap múlva, mielőtt még elváltak volna útjaik hazafelé menet, a nő megragadta a karját, mondott neki egy időpontot és egy helyet; azt már hozzá sem kellett tennie, miért. Kaeda odament, és készen állt. Fiatalkori ügyetlenkedésük addigra a múlté lett, most a felnőttek gyakorlott mozdulatai vették át a helyét: ismerték a táncot, hogy hová kell tenni a kezet, s hová a lábat. Kaeda ujjai beletúrtak a nő fekete hajának borzas tincseibe, ahogy a gyűrött ruháikból hevenyészett ágyon szeretkeztek. Aznap éjjel vöröslöttek a holdak. Kaeda azt mondta, azért vörösek, mert a nap tüze égeti őket, Jhige pedig csak nevetett, meglökte a fiú csupasz vállát, és azt suttogta sós bőrének:

– Fogd be, fogd be, fogd be!

Három évszak telt el így, szerelemben.

Jhige férje tudomást szerzett a viszonyról: egy barátja súgta a fülébe, aki egyik éjszaka meglátta a két szerelmest a malomban. Yotto döntés elé állította a nőt, majd amikor ő Kaedát választotta, riválisa házához ment, bedörömbölt az ajtón, és amint az kinyílt, a földre taszította Kaedát. Véresre birkózták egymást, míg a fiú anyja elő nem viharzott a házból, jobb kezében egy machetével. A bentről kiszűrődő fény erősen kirajzolta széles testének körvonalait. Az asszony Yotto erektől duzzadó nyakához tartotta a pengét.

– Engedd felállni! – parancsolt rá. Amikor a két férfi ismét talpra kászálódott, leengedte a fegyvert. Megmondta Yottónak, hogy egyetlen jó ütést bevihet, nem többet, s mielőtt még Kaeda tiltakozhatott volna, egy ököl visszalökte a földre úgy, hogy attól vért köpött, a férj pedig elsétált, levetve reszkető válláról a haragot. Az édesanyja Kaeda fölébe magasodott, és a fia lába elé dobta a machetét. – Ostoba! – vetette oda, majd letérdelt, és a ruhaujjával letörölte a fiú álláról a vért.

Aztán bevitte a házba. Megetette.

– Szerettem az apádat – mondta az asszony az asztal túlsó feléről, karba font kézzel. – De ostoba halált halt. Ezt sosem bocsátottam meg neki. Ígérd meg, hogy nem fogod elkövetni ugyanezt a hibát, másképp a szellemedet sosem látják majd szívesen ebben a házban!

Kaeda halkan azt felelte:

– Megígérem.

Az édesanyja megszorította a kezét.

Ezzel túltárgyalták a témát.

Egy hónappal később újabb ház épült a völgyben, ahol Kaeda és Jhige éltek a két lányukkal. Kaeda a régi otthonából elhozta a ruháit, néhány bútort, amihez az édesanyja ragaszkodott, hogy vigyen el, az ujjcsontokkal teli üveget – túl nagy bűntudata lett volna, ha azt otthagyja –, valamint egy fafuvolát, amelyről azt mondta Jhigének, hogy egyszer régen még egy világon kívülitől kapta ajándékba. Hálás volt, amiért a nő nem faggatta róla tovább. A hangszert eltette az íróasztala egyik fiókjába, és olyankor vette elő, ha magányosnak vagy mélabúsnak érezte magát – ám még akkor sem túl sok időre. Sosem játszott rajta.

Yana és Elby két otthonban nőttek fel – a domb aljában állt az egyik, a másik pedig majd a legtetején, és nem értették a három szülőjük közti udvarias feszengést, amikor az apjuk eljött értük a szabadnapjain. Legalábbis addig, amíg idősebbek nem lettek. Jól kijöttek Kaedával. Neki nem lehettek gyermekei – az orvos azt mondta, egyesek szervezete ilyen –, viszont a lányokkal sajátjaiként bánt. Sosem ütötte meg egyiküket sem, sosem emelte fel a hangját, és megnevettette őket a bugyuta arckifejezéseivel. Megbocsátották neki, amikor néha távolságtartóan viselkedett; az éjszakákat, amikor hallották kósza lépteit a házban – a kapkodó sietségüket, mintha Kaeda elfelejtett volna valamit, csak nem emlékezett rá, hogy mit vagy merre.

Aztán harminchét éves korában ismét tizenkét zöld csík robajlott keresztül a vörös égbolton. Kaeda ott volt a sokaságban, az üdvözlők többi tagjával együtt, ahogy a vad széllökések meghozták a hajókat. Jhige immár nyolcéves lányai körbe-körbeszaladgáltak az anyjuk körül, míg a világon kívüliek előbukkantak a hajóik bendőjéből.

– Nézd csak a kormányzót! – jegyezte meg Jhige a vezetőjük felé biccentve, aki úgy hajolt meg a világon kívüliek előtt, mintha istenek lettek volna. – Ő üdvözli őket elsőként, mégis szinte sosem jár a földeken, sosem látogatja meg az otthonokat; nem tud semmit. Nézd, hogy hajlong! Akár egy keljfeljancsi. – Amikor nem kapott választ, Kaedához fordult. – Mi a baj? – Megérintette a kezét, magára vonva a figyelmét. – Merre jársz? – suttogta.

Kaeda elmosolyodott, túlságosan is szélesen.

– Itt vagyok – mondta.

Aznap este könnyedén elosonhatott, mert a lányok mindig hamar kifáradtak, korán haza kellett vinni őket. Kaeda átkarolta Sado vállát, ivott és nevetett a barátaival, játszotta a tivornyázó szerepét, aki túlságosan is jól szórakozik, hogy hazamenjen. Amikor Jhige eljött érte, azt mondta, a mulatság még csak most kezdődik, és káprázatos stratégának tartotta magát, amikor a nő megkönyörült rajta, s azt javasolta, hogy maradjon, ő majd egymaga visszaviszi a lányokat. Miután Kaeda biztos volt benne, hogy Jhige elment, arra hivatkozott a társaság előtt, hogy hoz még egy kör italt, azzal beleveszett a tömegbe. A tábortüzes téren átvágva a sikátor bejáratához ment. Nia a padon ült, figyelte a közeledtét, higgadtan fürkészte őt, az arcán nem hagyott nyomot az idő. Élénkpiros ruhát viselt, amely elfedte az egész testét, mintha az olvadozó hold alatt fürdött volna meg. Mint mindig, most is gyönyörű volt. Kaeda vére felpezsdült a puszta látványától is.

– El sem köszöntél – jegyezte meg.

A nő felvonta a szemöldökét, és a második hangja azt felelte:

– Jóképű vagy, amikor alszol. Kár lett volna felkelteni. – A második hang ekkorra elvesztette a varázsát; Kaeda tudott már a nő technológiájáról. Nia vállat vont, gyöngyökkel kirakott nyaklánca megcsördült. – Nem éreztem szükségesnek, hisz tudtam, hogy hamarosan újra találkozunk.

– Gyűlöltelek az elmúlt tizenöt évben.

Nia mosolya elillant, vonásai megkeményedtek.

– Tartsd meg a gyűlöletedet! – mondta. – Egy éjszakát töltöttünk együtt. Egyetlenegyet. – Olyan kézmozdulatot tett, amit Kaeda nem értett, majd elfordult, és belebámult a tűzbe. A férfi látott valamit az arcán, amire egyáltalán nem számított. Kimerültséget. – Nem vagyok isten – folytatta Nia. – Nem azért jöttem, hogy válaszoljak az imáidra.

Kaeda leült mellé. A haragja nem múlt el, de lecsendesedett.

– Miért ücsörögsz egymagadban? – kérdezte.

– Kedvelem a mulatságokat – felelte Nia –, viszont a tömeget nem.

A férfi bólintott, noha nem értette őt.

– Másmilyennek látszom? – tudakolta.

– Erre való a tükör! – csattant fel Nia.

Kaeda a fogát szívta.

– Sajnálom – mondta Nia. – Az ideút nehéz volt. – Megdörzsölte az arcát, amivel ráncokat gyűrt a bőrébe. – Mondtam, hogy sajnálom.

– Jó – felelte a férfi, túl büszkén ahhoz, hogy hozzátegye: semmi gond.

– Fáradt vagyok, Kaeda. Húsz órán belül távozom. Addig szeretném jól érezni magam. Kérlek, segíts nekem ebben!

– Mit akarsz?

– Veled tölteni az éjszakát.

A férfi felnevetett.

– De tényleg! – bizonygatta a nő. – Vonzó vagy. Sokkal inkább, mint azok ott. – Sado asztala felé biccentett, ahol az agglegények egy emberként fordultak az elhaladó nők után. Mindketten felkuncogtak, aztán hirtelen elhallgattak, amikor Nia megfogta Kaeda kezét. – És kedvellek.

Kaeda lélegzete elakadt.

Ezt utálta.

Hogy a nő egyetlen érintése teljesen letaglózza.

Nem vágtak keresztül az ünneplőkön, mint legutóbb. Kaeda javaslatára beljebb mentek a sikátorban, távol a figyelő szemektől, és letértek a főútról. A malomház felé vették az irányt. Odabent elsétáltak a vályúsorok mellett, amelyekben a magokat pépesítették, majd felmentek a lépcsőn a padlástérbe, az összekötözött bíbor szártövisek halmai mögé. A mostani alkalom különbözött az előzőtől, vagy talán ugyanolyan volt, csak Kaeda új szemszögből figyelte meg a nőt; például hogy nem nézett a szemébe, amikor a férfi benne volt, mintha Kaeda ott sem lett volna, vagy ő maga járt volna máshol, egy másik bolygón, egy másik személy karjaiban. Ám a távolságtartása ellenére Kaeda még így is zihált, leszegte a fejét, és úgy ölelte őt, mintha a saját dobogó szíve lett volna.

– Nézd! – mondta Nia, amikor végeztek, és kimerülten hevertek egymás mellett. Ujjának fésűjével kihúzta a férfi fanszőrzetét. Kaeda megkérdezte, mi a baj. – Kicsit megőszültél – suttogta válaszul a nő.

Már-már szomorúnak hangzott.

Reggel Kaeda felajánlotta, hogy visszakíséri őt a mezőre, de Nia megérintette a karját, és azt mondta, jobban szeretne egyedül visszamenni. Úgyhogy a férfi visszaballagott a térre, segített eltakarítani az esti szemetet. Leütögette a párnákról a morzsákat, aztán besorjázott a többiekhez, akik a folyóhoz vitték a mosásra váró tálakat. Amikor hallotta, hogy megreccsen az ég, jelezve a hajók távozását, nem nézett fel. Nem akart. Addig nem, amíg az utolsó zöld csík is el nem tűnt, és már újra bizton hiányolhatta Nia jelenlétét.

Az édesanyja álmában hunyt el, a nyirkos évszak végén. A szíve feladta. Az egyik szomszéd talált rá; Kaeda apjának egy régi saruját markolta a kezében, amit egészen addig a bejárati ajtó mellett tartott, mintha az öreg bármelyik pillanatban visszatérhetne a földekről, azt keresve. Kaeda gyújtotta meg a máglyát, majd a hamvakat ledobta a nyirkos vermekbe, azt pedig a belei követték, akár pár hosszú kötél, amelyek hirtelen alálendültek a sötétségbe.

Kaeda aznap este Jhige ölébe fektette a fejét, úgy aludt. A nő a haját simogatta, míg azokat a dalokat dúdolta, amelyeket régen, még gyerekkorukban énekeltek. A dalokat, amelyeket a kicsik az édesanyjuktól tanultak, hogy megbékéljenek a sötétséggel.

A holtakról megemlékeztek, az élők pedig továbbléptek. A lányaik hamarosan elég idősek lettek, hogy dolgozzanak. Elby, kettejük közül az erősebb és komolyabb, csatlakozott a vadászokhoz, Yana pedig, a beszédesebb, megropogtatta az ujjait, és munkához látott a malomházban.

Nem csak ők ketten kaptak új feladatot. Miután egy hátsérülés hasznavehetetlenné tette a mezőn – meghúzta, mikor egy nehéz gabonatárolót cipelt –, Kaedát a gyűjtőépületbe helyezték át, ahol az egyik magmérleget kezelte, s számba vette, a földművesek milyen nehéz tárolókat hoztak neki. Egyre terebélyesedett a pocakja, hála a nagy tálnyi húsoknak és süteményeknek; a korral ugyanis felfedezte azt is, mennyire édesszájú. Yotto gyakran meglátogatta; maguk mögött hagyták a viharos múltat. Mi több, viccelődni is tudtak azokon az időkön, amikor még Jhige szerelméért verekedtek a sárban.

A nyirkos évszak vége felé jártak, amikor Yotto leült Kaeda munkaasztalára, a kezével babrált, és a lányaikról kérdezett.

– Mondtak neked bármit is? A… férfiakról?

Kaeda megrázta a fejét, és jót derült a férfi aggodalmán. Megnyugtatta Yottót, hogy nincs miért idegeskednie, noha tudta, hogy Yana szemet vetett az egyik vadászra. Nem látta okát, hogy olyan dolgokkal aggassza a férfit, amelyeket amúgy sem tudott megváltoztatni.

– Jobb lesz, ha mással kötöd le a figyelmedet – javasolta neki.

Ezzel megnyugtatta Yottót, aki azonban még nem akarta otthagyni, úgyhogy piszkálni kezdte a szakálla ősz szálait, és megkérdezte, Kaeda még meddig tervezi, hogy a gyűjtésen dolgozik.

– Nem kellene itt lenned – tette hozzá. – A földekre születtél. Ezt mindenki tudja.

– Amint rendbe jön a hátam, újra odakint leszek – felelte Kaeda.

Ám amikor egy hónap múlva meggyógyult a háta, mégis a gyűjtésen maradt, mert rájött, hogy szereti, ha leülhet és pihenhet. Csak lajstromozott, míg Jhige tovább tevékenykedett a földeken – a teste izmok és inak energikus hálózata volt. Amikor Kaeda mérlegére emelte a tárolóit, a nő mindig rákönyökölt az asztalra, hogy azzal hencegjen, mennyivel tovább bírta nála a mezőn.

– Egy év és öt nap – mondta Jhige, Kaeda negyvenkilenc éves korában.

– Két év és húsz nap – jelentette be egy évvel később.

– Három év és nyolcvan – vágott a szavába önelégült vigyorral Kaeda, ötvenegy évesen.

Jhige áthajolt az asztalon, és megcsókolta a szája szélét.

– Én győztem – suttogta, mert még ennyi idő után is folyton versengtek.

Amikor Kaeda ötvenkét éves lett, a száraz évszak végén, egy padon ült a téren, egyedül, míg a többiek a Szállítmánynapra készültek a földeken. Azt akarta, hogy Jhige, Yotto és a lányaik most az egyszer nélküle élvezzék az eseményt. A téren figyelte, ahogy kinyitják a hosszú asztalokat, megrakják a tűzvermet, és eltűnődött, vajon Nia mit fog gondolni róla most, hogy a haja igencsak kifehéredett, és egykor munkától erős izmai egy réteg petyhüdt zsír alatt rejtőznek.

Aznap este, később, amikor a tábortűz a leghevesebben lobogott, ők pedig az egyik hosszú asztalnál ültek, s épp csak belekezdtek a beszélgetésbe, ezt meg is kérdezte tőle. Nia most már tizenhat évvel fiatalabb volt nála. Sosem mutatkozott meg ennél szembetűnőbben az ifjúsága. Talán épp erre gondolt, amikor a férfit tanulmányozta, és közben saját, sima arcát simogatta.

– Nagyon méltóságteljesnek tűnsz – jegyezte meg a nő.

– Te pedig pont olyannak, mint tegnap.

Nia elmosolyodott.

– Mióta vártad, hogy ezt mondhasd nekem?

– Öt éve – ismerte be Kaeda.

Nevettek, és miután koccintottak, kiitták alkohollal teli kelyheiket.

Aznap este háltak utoljára együtt. Kaedától egy menetre futotta. Ahogy a hűvös éjszakában feküdtek, ruhástul, mert Kaeda túlságosan fázott, hogy levetkőzzön, azon tűnődött fennhangon, milyen nehéz lehet folyton utazni, mindig megérkezni valahová, ahol az ember szeretői vagy túl öregek, vagy már halottak. Nia azt felelte, csöppet sem nehéz. És miközben a bal keze újra meg újra ökölbe szorult, majd elernyedt, azt mondta, hogy aznap hal meg, amikor már nem utazik. A férfi felé fordult, összevont szemöldökkel, és megkérdezte tőle, miért nevet. Kaeda megtörölte a szemét, majd azt válaszolta, nem tudja, bár valójában tudta, csak nem akarta megosztani vele, nehogy megsértse. A nő szavait ugyanis abszurd módon drámainak találta. Nia nem bánta, szó nélkül hagyta a megjegyzést. Másnap reggel búcsú nélkül váltak el: mindketten tudták, hogy hamarosan újra találkozni fognak.

Miután a kormányzó a következő száraz évszakban szélütést kapott, eljött az idő, hogy választást tartsanak. Egyedül magát Kaedát lepte meg, amikor nyert. Tudtán kívül elindult a politikai pályán a gyűjtőépületben töltött ideje során, ahol a kosarak súlyának lajstromozása közben a földművesek megjegyezték a nevét, beszéltek vele, és egynek tekintették közülük, hiszen bíbor tenyere a földeken szerzett tapasztalatról árulkodott. A választáson az elhunyt kormányzó fia volt az ellenfele, egy teszetosza fickó, aki csak a nagynénjei és bácsikái unszolására indult, ők ugyanis dinasztiára vágytak. Kezdettől fogva világos volt, a szavazás kinek a javára dől majd el – a kormányzó fia a végső szavazatszámlálás előtt visszalépett, majd az éjszaka többi részét a söntés mellett töltötte, azt hangoztatva, hogy a választást megbundázták, és fizette azoknak az italát, akik hajlandóak voltak meghallgatni, habár akik szóba álltak vele, vagy nem hitték egy szavát sem, vagy nem érdekelte őket az egész.

– Apámnak végül igaza lett – mondta Kaeda Jhigének aznap, amikor beköltöztek a kormányzó házába a dombtetőn. – Én vezetem ezt a helyet. – Aznap délután a nyirkos vermekbe hajította az ujjcsontokkal teli üveget, ahol az beteljesült jóslatként csatlakozott a halottakhoz.

Kormányzóként évente ellátogatott a többi faluba, hogy találkozzon az ottani vezetőkkel, megtárgyalják a kereskedelmi egyezményeket és a telekhatárokat. Havonta egyeztető megbeszéléseket tartott a malomházi munkások, a vadászok és a kereskedők választott képviselőivel, valamint hetente egyenként is találkozott a képviselőkkel, hogy meghallgassa az egymással és vele szembeni panaszaikat. Naponta pedig, látszólag minden órában, valaki kopogott az ajtaján: egy falusi, akinek a közbenjárására volt szüksége, akármilyen szomszédok közti területvita is merült fel aznap – a háza a sérelmek új templomává vált. Mindezzel foglalkozott, hozzávéve a földeken tett sétáit, a levadászott zsákmány első vágását, az aratáskor tartott beszédeket, valamint az újszülöttekre mondott áldásokat is. Estére mindig kimerült, ahogy Jhige is a földeken végzett munkája után, és amikor a nap lement, a levegő pedig lehűlt, együtt ücsörögtek a tornácon, és csak szótlanul bámulták a falvat, ami az övék volt. Jhige a még parlagon heverő földterületeket nézte, a mérhetetlenül fáradt Kaeda viszont magasabbra tekintett, a csillagok mezejére, s eltűnődött azon, mi lehetett volna, ha fiatalkorában bölcsebb – ha jobban megválogatja a szavait.

Gyakran észrevétlenül röppentek el a hónapok.

Nia utolsó előtti érkezésekor Kaeda megtartotta a beszédét a sokaságnak a világon kívüliek áldozatáról – arról, hogyan utaznak az időben és a térben, hogy széthordják, amit betakarítottak. Amikor az ég megreccsent, és a zöld csíkok megjelentek, s a gyermekek, akiknek a nevét nem is tudta, elkerekedő szemmel felbámultak a közeledő hajókra, Kaedát nem nosztalgia töltötte el, hanem a gyermekek iránti, valamint a rájuk váró, kijózanodással járó évek miatti heves aggodalom. Figyelmeztetni akarta őket, hogy az idő nem a barátjuk; hogy bár a mai nap különlegesnek tűnhet, eljön majd a holnap és a holnapután; hogy a helyesen megélt életben az egyik lehető legjobb eshetőség a szív görcsös reményeinek lassú, de biztos elengedése. Azonban nem szólt erről semmit. Hagyta, hadd élvezzék a fényeket.

– Üdvözöljük őket tárt karokkal! – mondta.

Nia alig ismerte fel, amikor kilépett a hajójából, addig legalábbis, amíg elég közel nem ért, hogy megrázza Kaeda hatvanhét esztendős kezét. A szeme elkerekedett, de csak egy kicsit, amikor meglátta a májfoltokat.

– Jó újra látni téged – mondta.

Régi barátokként beszélgettek a tűz mellett. Osztoztak a vezetéssel járó nehézségekben. Hogy milyen megterhelő egy hajót vagy egy falut irányítani. Felváltva töltötték újra egymás kelyheit. Aztán csak hallgattak, és élvezték a lángok forró nyaldosását, az italuk keserű, erős ízét, s lecsendesült Kaeda korábbi szorongása is, ahogy ott ült a nő mellett, gyönyörködött a táncosokban és a tábortűzben, míg teltek-múltak az órák. Majd amikor eljött az idő, Nia sietve megölelte őt, mielőtt visszatért volna a hajójára, s ennek az ölelésnek melege még azután sem hagyta el, hogy a nő távozott.

Kaeda visszatért Jhige mellé a hosszú asztalnál, és kissé megdöbbent, amikor az asszony, két ujja között morzsolgatva a fülcimpáját, megjegyezte, hogy ő és a világon kívüli úgy festenek, mint akik nagyon bizalmas kapcsolatban vannak. Ezt azonban nem féltékenyen mondta, inkább derűsen mosolyogva. Egyszerű, tárgyilagos megállapítást tett, ami villámcsapásként érte a férjét.

– Nem, azt azért nem mondanám – hárított Kaeda, és vetett egy utolsó pillantást Niára, aki távolodott a tűztől. – Csak egy-két alkalommal találkoztunk.

Kaeda életének nyolcvankettedik évében látták egymást utoljára.

Abban az évben, amikor meghasadt az ég, az Ötödik Faluba váratlan látogató érkezett.

A nyirkos évszakban történt, jó pár hónappal a Szállítmánynap és Nia utolsó fordulója előtt. A falu csendes volt, leszámítva az éjjeli rovarok szárnyainak zizegését és az erdőből érkező távoli vonyításokat. Kaeda a kormányzói rezidencián aludt, a szemhéja meg-megrebbent – arról a napról álmodott, amikor az apja elvitte megnézni a hajókat –, ekkor azonban felriadt a hangrobbanásra, amitől megremegtek a spaletták. Kábán felült, addig nem is tudta biztosan, netán még mindig álmodik-e, amíg meg nem érezte Jhige reszkető kezének érintését a sötétben. Kaeda megragadta az ágya mellé támasztott botját. Amikor kiléptek a tornácra, meglátták: egy tűzgömb szántott végig az égbolton. Elakadó lélegzettel figyelték, ahogy a gömb lefelé ívelt, majd olyan erőteljes becsapódással ért földet a falutól délre fekvő földeken, hogy abba beleremegett a föld.

Mire odaértek, már összeverődött a tömeg a téren. A síró gyerekek és a válaszokat követelő szülők között Kaeda rátalált Elbyre. Elküldte őt a többi vadásszal együtt, hogy vizsgálják meg a becsapódás helyszínét – a háztetők felett még mindig látták a füstöt a távoli sötétségben. Elby elszaladt, míg a férfi és Jhige körbejárták a családokat, hogy megnyugtassák és biztosítsák őket: nincs félnivalójuk. Végtelenül sokáig várták a híreket. Kaeda leült az egyik padra, fájó térdét dörzsölgette, aggódott a lánya miatt, míg végül a nő és a vadászai visszatértek a falu kapuin át, egy meztelen gyermek testét hozva magukkal.

Egy fiú volt. A helyszínen egyedül őt találták. Minden más izzott és elfeketedett.

– Csak úgy ott volt – mesélte Elby –, a törmelék mellett feküdt.

A zúzódásokkal teli, vérző, de nem ripityára tört fiút az orvos házához vitték, ahol felületes sérüléseit nedves kendőkkel letörölték, aztán puha kötszerrel bepólyálták.

Apró, sovány teremtés volt – nem idősebb tizenkettőnél. Az arca keszeg, teste olyan ösztövér, hogy Kaeda attól tartott, ha megpróbálna talpra állni, kettétörne a lába. Ám egyelőre ez utóbbi miatt nem kellett aggódnia, ugyanis a fiú mélyen aludt, még a körülötte folyó hangos és lázas beszélgetés sem riasztotta fel.

A fiú három napig szunnyadt az orvos kunyhójának ágyán, míg a faluban a kilétéről pusmogtak, találgatták, vajon démon-e, félisten vagy a háború hírnöke; a pletykák, amelyek puszta félelemből születtek, ahogy szájról szájra terjedtek az otthonok között, úgy váltak egyre súlyosabbá és valóságosabbá. Kaeda nem igazán törődött ezekkel, és tanácsadói figyelmeztetése ellenére látogatta az orvosi kunyhót.

– Egykor átkozottnak neveztek engem is – mondta az alvó gyermeknek, bizonyságul felemelve heges kezét. – Jobb, ha nem hallgatsz rá, bármit mondanak. A gyávák meséinek sosincs vége.

A harmadik napon a fiú felébredt hosszú szendergéséből. Kaeda hallotta a falu másik feléből az orvos harangjának kongását, mire a kunyhóig verekedte magát, a botjával lökve félre a bámészkodókat, aztán belépett a betegszobába. Ott találta a fiút, aki az ágy lábánál kuporgott, térdét vézna barna mellkasához ölelte, miközben a malomház vezetője kérdések özönét zúdította rá arról, hogy honnan jött, és mit akar. A fiú nem felelt. Hátát a léceknek vetette, sima alkarja fölött vad, fekete hajához illő pillantással lesett fel az idegenekre. A malomház vezetőjének hangja minden kérdéssel felerősödött, a nyaka egyre jobban elvörösödött, amíg Kaeda végül megelégelte, és kitessékelt mindenkit. Odakint azon nyomban körülvették.

Minden falusi megjelent. Mindenki ugyanannak a variációit kiáltozta: hogy a fiú bajt jelent, és nem tartozik ide. Kiabáltak, amíg Kaeda fel nem emelte a kezét, lecsendesítve őket. Végignézett a sokaságon. Arra gondolt, hogy természetes a félelmük. Ez a fiú a falujuk első váratlan látogatója a Szállítmánynapok kezdete óta. Még ő sem tudta, mitévő legyen.

– Megértem, hogy mit éreztek. Én ugyanígy érzek. Biztosíthatlak benneteket, hogy a gyermek csupán átmenetileg van itt. A Szállítmánynapon átadjuk majd a világon kívülieknek. Ám addig nyugodtnak kell maradnunk, és nem feledkezhetünk meg róla, hogy ő csupán egy gyermek.

– A Szállítmánynapig még három hónap van! – háborgott Goro, az egyik halász. – Addig kinél fog lakni?

A falusiak összenéztek. Csak a száraz fű zörgött a forró szélben.

– Majd nálam – jelentette ki Kaeda.

Jhige nem fogadta kitörő örömmel, amikor a férje a világon kívülivel az oldalán tért haza. Intett a fiúnak, hogy várjon a nappaliban, és bevonta Kaedát a hálószobába, ahol ingerült suttogással adta a tudomására, mennyire haragszik rá, amiért őt előzetesen meg sem kérdezte. Faarccal hallgatta a férfi bocsánatkérését, meg ahogy azt magyarázta, mennyire felbosszantották a többiek, akik pillanatok alatt ítélkeztek egy eszméletlen gyerek jellemét illetően. Mikor végzett, Jhige keskeny vonallá préselte az ajkát, s Kaeda aggódott, hogy a szavai semmilyen hatást nem értek el, amíg a nő azt nem suttogta:

– Tudd ki, éhes-e!

Az a helyzet, hogy Kaeda kezdettől fogva be akarta fogadni a fiút, azaz már a felbukkanásának éjszakája óta, mivel ellenállhatatlanul vonzotta minden, ami az égből érkezett.

Mindkettejüknek alkalmazkodniuk kellett a fiúval való élethez. Úgy tűnt, nem érti a nyelvüket, a sajátján pedig sosem szólalt meg; némán volt jelen az otthonukban, és siket fülekkel fogadta a próbálkozásaikat, hogy segítsenek neki. Amikor először szólította a szükség, az ágyában könnyített magán. Jhige kimosta a lepedőt, míg Kaeda megmutatta neki a kinti éjjeliedényeket, és azt is, hogyan használja őket. Kaeda sosem találkozott még hozzá hasonló gyerekkel. A mozdulatai aprók és kiszámítottak voltak, a léptei szinte hangtalanok. Könnyen meg lehetett feledkezni a jelenlétéről – Kaedának csak akkor jutott eszébe, amikor kis köhintést hallott a szoba sarkából, majd azt látta, hogy a fiú mindkét kezével eltakarja a száját, s a válla reszket, mintha verésre számítana.

Azokban a napokban kevesebben látogatták meg őket. Yana nem volt hajlandó átlépni a ház küszöbét. Még a rettenthetetlen vadász, Elby is ügyelt rá, hogy ne időzzön sokáig ugyanabban a helyiségben, mint a fiú.

– A többieknek igaza van – suttogta, ahogy bekukkantott a nappaliba, ahol a gyermek kibámult az ablakon át az égre, mintha sosem látott volna még égboltot. Mintha az lehetetlen lett volna. – Valami nincs vele rendjén.

– Egy kicsit furcsa – bólogatott Kaeda. A kezén lévő régi heget dörzsölgette. – De a furcsaság nem rossz.

A fiú különössége érdekes volt. Kaeda magával vitte őt a falun túl tett hosszú barangolásaira, egyrészt hogy Jhige fellélegezhessen, másrészt hogy kicsit megkapargathassa a jövevényt övező rejtélyeket, hátha rábukkan valamiféle kapcsolódási pontra. Amolyan játék volt. A fiú ellenkezés nélkül követte őt, már-már öntudatlanul, és csak akkor zökkent ki a révületéből, amikor Kaeda belenyúlt a batyujába, s odanyújtott neki egy süteményt.

Sétáik során Kaeda kettejük helyett is beszélt. Először jöttek az óvatos, puhatolózó kérdések. Például, hogy a fiú honnan származik, van-e családja. Aztán amikor egyértelművé vált, hogy nem várhat válaszokat tőle, Kaeda saját magáról kezdett beszélni. Az egyszerű tényekkel kezdett. Ahogy a botjával és a fiú óvatos lépteivel megmászták az előhegységet, Kaeda elárulta neki a szülei nevét, és hogy gyerekkora óta ismeri Jhigét. Most ő lett a kormányzó, és az ő dolga, hogy megóvjon mindenkit. A napok, majd hetek során, minél többet sétáltak, annál többet osztott meg a fiúval, mintha az valami üres edény lett volna, amelybe beleöntötte az emlékeit és a gondolatait, végig abban a tudatban, hogy az edény nem ért, nem bólint, nem kérdez. Amikor alkonyat borult a földekre, megengedett néhány érzelgős gondolatot is, amelyek miatt Jhige gyakran gúnyolta, ám a fiú úgy fogadta be, ahogy a szellőt és a fényt. Gyermekkori kalandokról szólt a sárga földeken. A nehéz aratásról. És csendben, szürkületkor, elmotyogta az évek során magában hordott félelmeket is.

– Csak ezt az egyetlen napnyugtát ismerem – mondta egyik délután, ahogy mosolyogva kihúzott pár száraz fűszálat a földből, és az ujjai között játszadozott velük. – Még szerencse, hogy szép. – Szavai leperegtek a fiúról, aki a süteményt eszegette, miközben a vöröslő égen túl egy olyan pontra meredt, amit Kaeda nem láthatott.

Késő délutánra járt, egy domb hasadékánál ücsörögtek, figyelték az éjszaka mélyvörös közeledését, amikor meghallották a zenét.

A fák vonalán túlról érkeztek a földművesek, az aznapi dhubaszállítmánnyal meneteltek végig a földúton, a hazatérés dalát énekelték. Mintha egyenesen Kaeda emlékezetéből léptek volna elő. Nem telt sokba, hogy egészen elmerüljön a gondolataiban, érzelmektől gyötörve, ahogy a dallam hullámzását hallgatta, amit fiatal és erős földművesek énekeltek, s a szeme könnybe lábadt a Vidd napom, de hagyd meg az éjt sor hallatán. Kaeda szipogott, majd megtörölte az arcát. Csak ezután pillantott a fiúra, mert észbe kapott, hogy nincs egyedül, és valami meglepőt látott rajta: lehunyta a szemét, a fülét pedig a dal felé fordította, mintha sütkérezett volna benne.

– Tehát szereted a zenét – állapította meg mosolyogva Kaeda.

Amikor hazatértek, elővette az íróasztalfiók poros sarkából a fuvolát. A fiú először zavarodottan tekintett a tárgyra, amíg Kaeda be nem mutatott neki egy sor szaporán trillázó hangot – akkor ugyanis a fiú szeme döbbenten elkerekedett, majd kezével a hangszer felé nyúlt.

Így kezdődtek a fuvolaleckék. Ha ideje engedte, Kaeda tanította őt a játékra: hogy hogyan tartsa, hogyan szorítsa össze az ajkát, tanulás közben pedig hol kellemes, hol bánatos emlékképek borzongatták meg Niáról a sikátor bejáratánál, ahogy alakját körülölelték a dallamok. Megtanította a fiúnak a régi dalokat.

A gyerek gyorsan tanult, dacára a nyelvi korlátoknak. Nyilvánvaló volt, hogy régebben zenélt már, még ha nem is fuvolával. Nem telt sokba, hogy túlszárnyalja tanítóját – pár napba csak, az idős férfi örömére és irigységére –, és már új dalokat is tudott játszani, amelyeket Kaeda még sosem hallott, s a maguk nemében gyönyörűek voltak. Jhige elérzékenyült, mikor a fiú egyik este édes, szomorú dallamot játszott neki, amikor pedig Yana benézett egy adag friss élelemmel, meghallotta a fiú szobájából kiszűrődő zenét, mire hónapok óta először átlépte a küszöböt, és leült az asztalnál, hogy hallgassa egy kicsit.

Kaeda csak kölcsönbe akarta adni a fiúnak a fuvolát. Nem ajándékba. Ám a hangszer a fiú ölében maradt, amikor ettek, magával vitte, amikor aludni tért, és ahogy a ház megtelt a dalával, Kaeda hangulata elkomorult attól a kicsinyes gondolattól, hogy a fuvola elárulta őt, csak kihasználta, hogy utat találjon a valódi tulajdonosához. Tudta, hogy ez így van, amikor Jhige „a fiú fuvolájaként” utalt a hangszerre.

– Nem az övé! – csattant fel Kaeda.

Jhige rámeredt.

A zene behatolt a fülébe éjszaka. Rémálmokat idézett elő Niáról: a nő az ágya végében állt, s könnyekkel a szemében kérdezte, hová lett az ajándék, amit nekiadott; ő megnyugtatta, hogy egész eddig őrizte, és ezt be is tudja bizonyítani, csak megtalálná azt a nyamvadt hangszert; ezután álmában feltúrta a házát, feltépte a padlódeszkákat, a machetéjével hasogatta a matracát, mígnem arra riadt fel, hogy a kezével a levegőt karmolássza. A legrosszabb éjeken félálomban kitántorgott az ágyából, a falnak támaszkodva végigbicegett a folyosón, és már ott járt, hogy elfordítsa a fiú hálószobájának kilincsét, csak hogy láthassa a fuvolát, hogy még egyszer a kezébe foghassa, s megbizonyosodjon róla, biztonságban van; ám mindig megtorpant a szobából tompán kiszűrődő sírás hangjára. Ilyenkor kitisztult a feje, és elhátrált az ajtótól. Üres kézzel tért vissza az ágyába, remélve, hogy a helyzet elfogadásának jutalma békés alvás lesz. Ám reggel ugyanúgy érezte magát: kimerültnek.

Üres zsebbel.

Igyekezett elrejteni a fiú elől a zaklatottságát. Minden ok nélkül, erőltetetten mosolygott, és rengeteg süteményt készített neki, míg ő maga fokozatosan elvesztette az étvágyát. Étkezésekkor a megmaradt ételét a fiú tányérjára tolta, majd figyelte, ahogy eszik. Éjszakánként, miközben a haját cirógatta, Jhige megkérdezte azt, amit mindig, ha ilyen rossz kedvében találta: hol van most, és hová tart. Amire Kaeda ugyanazt a választ adta, amit mindig is.

Itt vagyok, itt vagyok.

A fuvola dala belengte a nyirkos évszakot, azután betessékelte a szárazat, amikor a sárrögök összeroppantak, a szárak pedig kiszáradtak a tűző napon. A falu egy emberként tartotta vissza a lélegzetét a világon kívüliek érkezésére várva, és arra, hogy útjára engedjék ezt az idegent, míg Kaeda feszült rettegésben élte a napjait.

Amikor az ég meghasadt, és a zöld csíkok áttörték a foszlányos felhőket, tudta, hogy talán ez lesz az utolsó Szállítmánynap az életében. Az utolsó alkalom, hogy találkozik Nia Imanival. A földeken, miután elmondta az üdvözlőbeszédét, amit az elmúlt pár hétben tett sétái során gyakorolt be, váladékot köhögött a ruhaujjába, s elmerengett, hogy miért most, a végén kívánja mindennél jobban, bárcsak felszállhatna az egyik hajóra, és elmehetne Niával; ennyi idő után miért szunnyad még szívében a vágy, miért lángol fel újra, fényesen ragyogva. Nia megölelte, amikor kilépett a hajójából. Fiatalabb volt, és erősebb, mint valaha, Kaeda egészen kicsinek érezte magát a karjában. Amikor a nő elengedte, Kaeda előadta a kérését, és meglepte, hogy Nia habozás nélkül azt felelte, elviszi a fiút.

– Érdekes – mondta halvány mosollyal a férfi. – Komolyabb ellenállásra számítottam.

– Ugyan miért? – kérdezte Nia, viszonozva a mosolyát.

– Velem sosem viselkedtél ennyire nagyvonalúan.

A nő mosolya elhalványult. Kaedában menthetetlenül felébredtek a régi sérelmek.

– Sajnálom – mondta végül.

– Semmi baj. – Nia a vállára vetette a táskáját, és a falu felé indult, ahol már készülődtek a mulatságra. – Tekintsd ellenszolgáltatásnak a társaságért.

A tábortűz körül csak keveset beszéltek – eltervezték, hol találkozzanak holnap a gyermek átadásával kapcsolatban. Nia a többi világon kívüli társaságában maradt, Kaeda pedig a sajátjaival a hosszú asztaloknál, ahonnan rá-rápillantott a nőre a tűz túloldalán, remélve, hogy egyszer összeakad a tekintetük, és ő rendesen bocsánatot kérhet a korábbi viselkedéséért. Ám Nia sosem nézett rá, egyetlenegyszer sem, végül távozott, mielőtt még Kaeda összeszedhette volna a bátorságát, vagy megtalálhatta volna rá a megfelelő alkalmat, hogy odamenjen hozzá.

Kaeda aznap este nem aludt. Reggelig a ház folyosóit járta, többször elhaladt a fiú hálószobájának ajtaja előtt.

Kegyetlenül forró napra virradtak. A hőség valósággal hátba taszította, ahogy Kaeda a falu tere felé ment, ahol Nia várta őt. A falusiak, akik a hamut söprögették, és az asztalokat takarították, időnként kettejükre pillantottak. Kaeda biccentett a nőnek, aki biccentéssel válaszolt. Bár most már az övé volt Nia teljes figyelme, Kaeda nem tudta, mit mondjon. Egész este gondolkodott, készült a nagy beszédre, a feszültség feloldására, ám elhagyták a szavak.

– Hol van? – kérdezte Nia.

– Erre – mutatta a férfi.

Megmászták az egyre meredekebb ösvényt a házához. Kaeda küszködött a botjával, mégsem fogadta el a nő segítségként odanyújtott karját. Kifulladt, mire felértek, a szíve majd kiugrott a helyéről, nekifeszült mellkasa erőtlen izmainak. Bekísérte Niát a nappaliba, ahol a fiú az utazótáskával a lábánál állt, benne néhány tartalék köntössel, süteménnyel meg egyéb holmival, amit Kaeda hasznosnak gondolt. A férfi épp megkérdezte volna Niától, szeretne-e inni valamit, ám ekkor a nő megfogta a fiú táskáját, és elindult a kijárat felé, másik kezét a gyerek hátán tartva. Kaeda követte őket. Nia rápillantott a botjára, majd így szólt:

– Fölösleges lejönnöd velünk. Elbúcsúzhatunk itt is.

– Nem – makacsolta meg magát a férfi. – Jövök. Menni fog.

– Ha tényleg úgy gondolod…

Ők hárman átsétáltak a falun; a lakosok óvakodva néztek rájuk, ahogy Kaeda igyekezett lépést tartani Nia sietős tempójával. A fiú hátra sem pillantott, hogy ellenőrizze, velük van-e még. Kaeda arca grimaszba rándult fájós ízületei miatt.

Teljesen kicsúszott a kezéből az irányítás.

A sárga füves mezőn, ahol a hajók vártak, és ahová épp a dhuba utolsó adagjait cipelték, a két világon kívüli felé fordult. Nia közölte, hogy itt az idő. Kaeda biccentett, a fiú vállára tette a kezét, majd azt mondta, élvezte az együtt töltött idejüket. Rámosolygott a gyerekre úgy, ahogy arra csak a felnőttek képesek: egyszerre boldogan, szomorúan és őszintén, s megszorította a vállát, miközben igyekezett a tudtára adni, milyen szerencsés, hogy a nővel tarthat. A fiú közönyösen bámult rá, nem értette az idős férfi szavait; a szavakat, amelyeket egyre inkább elmostak a könnyek, ugyanis Kaeda ráébredt, hogy sosem állt még ilyen közel Nia hajójának hangárajtajához.

Sosem érezte a hajó sötét pofájából kiszivárgó hűvös levegőt. Sosem szippantotta be a nyersfém sajátos, bódító illatát; sosem hallotta a gép gyomrának készen várakozó morajlását, vagy az összehajtott vitorlák csapkodását, ahogy a rudak a szélben lengedeztek. Nia olyan megdöbbentő kedvességgel kérdezte tőle, jól érzi-e magát, hogy Kaeda hirtelen ismét hétévessé vált, aztán huszonkettő, majd harminchét lett, egész élete ebbe a pillanatba sűrűsödött, és heves vágy tört rá, hogy megfogja Nia kezét, besétáljon a hajóba, és elrepüljön, hogy megélje a fiatalsága álmát. Kisöpörte a szeméből a könnyeket. Nem! – győzködte magát. – Boldog vagyok! Boldog vagyok! Megpaskolta a fiú kobakját, kezet rázott Niával, aztán biztonságos utazást kívánt neki – a szavakat a hegyként tornyosuló tehetetlenségből pattintotta le, szinte hanyagul –, majd hazatért az otthonába, amelyről a nevét is kapta. Hosszú sétáját megszakította az égbe csapódó hajó hangja; a zöld csíkot szétoszlatta az éjszaka, s ittlétének semmi nyoma nem maradt, csak a kirilétől duzzadt hold vöröslött az égen, amikor Kaeda becsukta az ablakokat, és bekúszott az ágyba, régi barátja mellé. Ránézett. Az álom elröppent, Kaeda csak most, a napja végén ébredt fel igazán. És míg Jhige azon morfondírozott hangosan, a fiú vajon hová ment, Kaeda megfogta a kezét, arcát a nő durva tenyerébe fektette, megnyugvást nyerve a hosszú napok munkájától kérges bőrtől. Az aratás édes illatától. A mulatság ízétől. És ekkor azt mondta:

– Itt vagyok, itt vagyok.

Majd megcsókolta Jhigét úgy, mintha ismét fiatalok lettek volna, a cinkos sötétben egy raktárépület mögött, a nyaldosó lángok nélkül, amelyek elvonhatták volna a figyelmét. Csak ők léteztek, míg a föléjük boruló égbolt sötétségében, vászonból és fémből készült hajójában Nia kinyitotta a fiú utazótáskáját, és az összehajtott ruhák meg becsomagolt sütemények között rábukkant egy rég elfeledett tárgyra. Elakadt a lélegzete, ahogy reszkető kezébe fogta a fuvolát, és repedéseiben megérezte az elmúlt évtizedeket.

2
Arafuvola

– Ravasz rohadék – motyogta Nia, ahogy a fuvola kihullott az ujjai közül, vissza az utazótáskába. A nő ezután felegyenesedett, elmosolyodott, bár maga sem értette, miért, majd a tenyerével letörölte a homlokáról az izzadságot; forrónak érezte a bőrét. Lázasnak. A homlokát feszítő nyomásnövekedéskor értette meg, mi történik. Kurtán biccentett a szoba sarkában lévő csendes fiúnak, majd kitántorgott a zsilipkapun, megtámaszkodva a gyalogjáró korlátjában, s nyakán kidagadó erekkel elindult a hajó mosdója felé. Becsapta az ajtót, és kétrét görnyedt a vécékagyló fölött. Légzés közben fejben számolta a dobbanásokat, és az ereiben folyó pasztát minden lélegzetével újra vérré változtatta, a fülében érzett lüktetést pedig egybeolvadó zsongássá, amíg a nyomáspánik el nem hagyta a szervezetét, ő pedig képes lett elfojtani a kimaradt idő rátörő érzését.

Nia elfintorodott, szégyellte, hogy hiába utazott ennyiszer a hajtáson keresztül, az időveszteség még mindig így hatott rá; hogy a mai napig hátba támadhatta, és kiszoríthatta a tüdejéből a levegőt. Megköszörülte a torkát, és beleköpött a vécébe. Pöccintve megnyitotta a vízcsapot. Hideg vizet fröcskölt a nyakára. A falak lüktettek, de Nia azt mondogatta magának, hogy ez hamarosan elmúlik; hogy az óceán hullámai nemsokára lecsillapodnak, ő pedig ismét szilárd talajon fog állni. Ismerte a terepet.

Ám a délután további részében is megmaradtak a roham hatásai. Mintha ujjak kaparásztak volna a gyomrában, míg a hajóban járkált, és benézett a legénységére, akik a Zsebbe vezető, közelgő hajtásra készültek elő. Bólogatva hallgatta Durat viccét, amit előző este a dhubásoktól tanult, majd a korlátba kapaszkodva átsétált a hajón a gyengélkedőre, ahol Nővér diagnosztikai teszteket futtatott a fiún, és beadta neki a szükséges oltásokat.

A gyerek a fémasztal szélén kuporgott, jobb kezében szorosan markolva a fuvolát, miközben Nővér egyszerű kérdéseket tett fel neki az egészségi állapotáról és a kórelőzményéről. A fiú bólintással vagy fejrázással válaszolgatott.

Igen – jól érzi magát.

Nem – nem tudja, hol van.

Igen – van neve.

Nem – nem tudja leírni.

Nem – nem tud írni.

Nem.

Nincs családja.

Nia és Nővér a gyengélkedőn kívül pusmogtak a legénység legújabb tagjáról.

– Tehát érti az állomási sztenderdet? – tudakolta Nia.

– Igen – felelte Nővér, szemét egy izzadságcseppen tartva, amely lassan legördült a kapitánya halántékán –, de úgy tűnik, képtelen megszólalni rajta. Vagy nem akar.