részlet

Ketten a világ végén © Vámos Nóra és Rakonczay Gábor 2023

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2023
www.partvonal.hu

ISBN 978 963 609 074 6

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő: Korentsy Márta
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Szerkesztő: Szarvas Melinda
Korrektor: Geszti Anna
Borító: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ajánlom ezt a könyvet lányomnak, Zsankának!

…hogy legyen bátorságunk végigmenni az úton, amikor semmi sem biztos.

Amikor a biztonság már nem érzékelhető, amikor egyedül vagyunk, és a szervezetünk az utolsókat rúgja. Amikor az utolsó csepp erőt is fel kell hozni a pincéből, és amikor úgy érzékeled a létezést, ahogy az van.

Kompromisszumok nélkül, tisztán és annak végtelen hatalmasságában.

Amikor tudod, hogy ezzel egy fontos részt hozzáteszel a nagy egészhez, miközben odafent egy pillanatra a mindenség is elmosolyodik…
Emberként ez a legtöbb, amit elérhetünk.

Előszó

Szerencsecsillagom számos olyan emberrel hozott már össze az életben, akik fantasztikus teljesítményükkel, tudásukkal és különleges személyiségükkel maradandót alkottak. Rakonczay Gábor és Vámos Nóra azonban közülük is kitűnik: ők nemcsak feszegetik az emberi teljesítőképesség határait, de már történelmet is írtak.

Gábort sok éve ismerem. Halk szavú, megfontolt és szerény; büszke vagyok a barátságára. Nórával csak később sodort össze a sors. Kitartó asszony, aki első pillantásra törékenynek tűnik, de belül kőkemény – és különös tűz csillog a szemében.

Gábor sokadszor vágott bele sohasemvolt expedícióba, Nóra először tette próbára a képességeit. Ők ketten arra szövetkeztek, hogy a világelső Fridtjof Nansen nyomában haladva átkeljenek Grönlandon. Párhuzamos visszaemlékezésük annak a harminc napon át tartó útnak az embert próbáló gyönyörűségéről szól, amelyet együtt tettek meg fogcsikorgató hidegben, jégszemcséket hordó szélviharban, olykor pedig napokra a sátorba zárva, miközben az élelmiszer napról napra fogy – és talán vele együtt az erő meg a remény is. Nincsen utánpótlás, sem további társak. Csak a jég, bármerre is fordítod a fejedet. A bejegyzéseikben olyan történetek és gondolatok sorakoznak, amelyeket korábban még egymással sem osztottak meg… Küldetésük végül sikerrel járt, így ők lettek azok, akik ma már az első páros transzgrönlandi átkelés büszke címével rendelkeznek.

Ők történelmet írtak, de mi, akik kézbe vesszük a kötetet, sokféleképpen olvashatjuk a soraikat.

Neked ez egy káprázatos útleírás: miközben izgatottan lapozol, csontjaidat átjárja a farkasordító hideg, minden hangot elnyom körülötted a süvöltő szél, és elképzeled, ahogyan csak addig látsz, ameddig ki tudod nyújtani a karodat. Az ujjaidat védő vastag kesztyűn túl pedig rejtőzhet egy meredek letörés, kezdődhet egy megmászásra váró jégfal, de ott állhat a társad is, aki éppen téged keres.

Neki egy kalandregény, ahol minden oldalra jut egy fordulat. Sohasem tudhatod, vajon a jegesmedve csak egykedvűen követi-e a hőseidet, vagy éjszaka, amikor a sátor körül szimatol, talán kedvet kap a társaságukhoz.

Nekem ez a menedzsmentirodalom egy szelete, hiszen az alapos előkészületekről szól: a tervezésről és a menet közben érkező váratlan helyzetek elhárításáról, vagyis a válságkezelésről. A célkijelölésről és az oda vezető útról, a készletgazdálkodásról, a logisztikáról, egy háttércsapatról, ami nélkül nem megy – valamint az egymásba vetett feltétlen bizalomról, ami nélkül pedig nem érdemes.

Nagyszerű dolog, hogy a Partvonal Könyvkiadóval tervezett közös sorozatunkból ez a kötet jut el elsőként az olvasókhoz. Szívből ajánlom 8 és 108 éves kor között mindenkinek Nóra és Gábor történetét kitartásról, kalandról és küzdelemről.

Iglódi Csaba

vezetői tanácsadó,
a Partvonal kiadó felfedezőpartnere

Bevezető

„…a két kilométer vastag jégpáncél tetején állva, miközben a sarki fény megvilágítja a végtelen jégmezőt, pontosan tudom, hogy 100 éve az első sarkvidéki felfedezőket mi mozgatta. És 100 év múlva, ha valaki ugyanitt fog állni, tudni fogja, hogy én miért jöttem ide. A sarkvidéken minden mozdulatlan, és mintha örökké létezne… Ez egy lehetőség, hogy egy meghatározó pillanatra emberként megtapasztalhassuk az örökkévalóságot.”

Gábor

Amikor expedícióra indulsz, egy belső hívásra válaszolsz, aminek felesleges hagyományos értelemben az értelmét keresni. Minden biztonságosnak hitt dologtól távol, amikor küzdesz az életedért, közelebb vagy a világ és abban önmagad megértéséhez, mint bármikor máskor. Mintha minden tetted visszhangot verne az örökkévalóságban. És mintha a teremtő is észrevenné, hogy valaki elment az eddig ismert térkép szélére.

Az idő végessége

Minden logika szerint nekem már nem kellene életben lennem…

Éveken át módszeresen mentem elébe az életveszélynek, és ösztönösen kerestem azt a pillanatot, ami elválasztja az életet a haláltól. Aztán pár éve sikerült kinyitni azt az ajtót, ami az ismert és az ismeretlen között van. Azt, ahol egyszer mindannyian át fogunk lépni…

Hosszú perceket töltöttem ott, majd visszajöttem…

A tapasztalást kiváltó esemény az óceánon süllyedő kenum volt, a legközelebbi partoktól mintegy 1000 kilométerre. Ott értettem meg, hogy bárhova el lehet menni, de ha hibázol, akkor vége a történetnek. A halál egy valós esemény, ami meg fog történni. Ennek maximum az időpontján tudunk változtatni, de a tényén nem.

Az életünk végessége viszont óriási értékre világít rá. Ez jelenti számomra az alapmotivációt. A létezésem egy felfoghatatlan lehetőség, és ez az, ami kíváncsivá tesz és lendületben tart.

De nem feltétlen kell ennek megértéséhez életveszélybe kerülni. Csak egy pillanatra meg kell szakítani azt, ahogy a hétköznapok próbálják ennek jelentőségét elfedni.

Gondolj bele! Az élet, ahogy mi ismerjük, kínosan véges. Irtózatosan limitált a létezésünk ideje. Ez a 90 év napokban mérve szűk 33 ezer nap. Ennyi. Nem végtelen. Nem egymillió vagy százmillió, hanem összesen 33 ezer. Persze ez is csak akkor, ha minden jól megy.

Ebből lejön az alvás, ami az egyharmada, meg lejön a gyerekkor, ami az egyötöde. És egyből ott tartasz, hogy 24 év marad, amit szabadon használhatsz arra, amire akarsz. Ez összesen még 9 ezer nap sincs. De ha sokkolni akarod magad, továbbmehetsz, és ha levonod az evést, a kötelező társadalmi cuccokat és minden olyat, ami alól nem bújhatsz ki, marad 9 éved.

Persze a lényed az egész életed alatt kibontakozhat, de az, amit ténylegesen te határozol meg, és ami tökéletesen egyedi, az alig több, mint 3 ezer nap…

Gyerekként is úgy éreztem, ez méltatlan. Miért nem élünk 400 vagy 600 évig? Ki döntötte ezt el? Miért nem láthatunk át korszakokat? Miért nem tanulhatunk ki egy csokornyi szakmát professzionálisan? Ha keleten akarsz meditálni 50 évet, csak mert kíváncsi vagy, milyen lenne azt tökélyre vinni, mért kell lemondani minden másról?

Ha követted a gondolatmenetet, látod, hogy rendesen benne vagyunk a pácban. Limitált élettartam, egy nagyon sebezhető test, lassú tanulási folyamat, katedrálisméretű egó. Miközben a létezésünk okáról is csak feltételezéseink vannak. Lógunk bele a világba, és ha olykor azt is hisszük, hogy mi vagyunk a világ közepe, a valóság gyorsan az arcunkba tolja, hogy nagyon is kis pont vagyunk. Ezen keressük a fogást és bármit, ami egy kis stabilitást adhat. Az örök valóságot, a nagy dolgokat, miközben, ahogy telik az idő, egyre erősebben ránk nehezedik egy fullasztó nyomás… mert az időnek hatalmas a súlya, ha tudatosítod, hogy az életünk stabilan halad a vége felé.

Ebből egyetlen kiút van, ha kihasználod az időd, és ténylegesen a kezedbe veszed a sorsod.

Még kisgyerek voltam, és habár megfogalmazni nem tudtam, de az érzés határozottan megvan. Az idő feszessége teszi értékessé a létezésünket. Bármit tehetsz, de a következményét viselned kell. Annak is, amit teszel, és annak is, amit nem. Aki huzamosabb ideig nem uralja a sorsát, annak a fejlődése lelassul, majd megáll. Én magam pedig azt gondolom, csak addig élsz, amíg rajtad keresztül új nézőpontja van a létezésnek! Ezt pedig hamar el lehet veszíteni.

Felelősség

Az, hogy mit kezdesz az életed jelentette lehetőséggel, irtózatos felelősség. A világ problémái nem tőled független történések. Ott van bennük mindannyiunk felelőssége.

Létezéseddel vagy jobbá teszed a világot, vagy nem. Felelősséged nem csak önmagad felé van, mert a puszta jelenléteddel is kihatsz a környezetedre. Úgy hiszem, ha az utadon vagy, támogatóan hatsz a körülötted levőkre is, de ha nem vagy a helyeden, te leszel az, aki segítségre szorul, és aki figyelmet, energiát von el a környezetétől. Gyakorlatilag rontod a körülötted levők esélyeit.

Ha valaki nemhogy nincs az útján, hanem ténylegesen a sarokban ül, hogy ne kockáztasson semmit, annak csakis akkor van esélye onnan kijönni, ha valaki segít neki. Ezért nagyobb a tét, mint hogy te éppen jól érzed-e magad a világban.

Vagy segíted a többieket, vagy te vagy az, aki segítségre szorul.

Miért pont a sarkvidék?

Gyakran visszatérő kérdés. Az óceánátkelések után miért a sarkvidéki expedíciók felé vettem az irányt? Miért nem a trópusok, a sivatag vagy a többi egzotikusabb hely volt a cél? A válasz, hogy egyedül a sarkvidék időtlen. Ott minden mozdulatlan. Nem változik semmi. Amikor a sarkvidéken vagy, az olyan, mintha 1000 éve vagy épp 1000 év múlva lennél ott. Kiszakadsz az időből, és egy hatalmas térben megtapasztalod az örökkévalóságot.

A sarkvidéki expedíciók sajátossága, hogy az élelem végessége miatt nagyon feszített időbeosztáshoz kell alkalmazkodni. Az ember itt folyamatosan versenyben van az út végére elfogyó élelmiszerkészlete miatt. Egyrészt benne vagy a végtelen és időtlen térben, ugyanakkor minden percedet az előrefele haladás határozza meg.

Kockázat

Az, hogy gyerekként már lesokkolt az időnk végessége, a mai napig egy speciális alaphangulatot ad a napjaimnak. Engem ténylegesen ez az, ami lendületben tart. Egy-egy nagy kaland vagy egy veszélyes helyzet pedig erre is rátesz egy lapáttal. Érezni tőle a kényszert, hogy valami rendkívülit alkossak. Amikor kiszakítom magam a civilizált világunk kereteiből, akkor érzem a létezésem súlyát és az abban levő felelősségemet.

Az a tény, hogy egyszer nem leszek itt, nem létezhetek, olyan, mint egy komoly expedícióban a veszélynek az íze. Nem azt mondom, hogy direkt keresem, de a veszély mutatja meg, hogy nem a játszótéren vagyunk. Ez adja meg a komolyságát, azt az érzést, hogy ez igazi. Hogy nem filozofálunk valamiről, hanem feltettük az életünket valamire.

Az, hogy mit vállalunk be, megmutatja, mennyire vesszük komolyan magunkat. Részemről biztosra menni konkrétan életellenes. Minden ma létező egyszer nem volt és hamarosan ismét nem lesz. Ragaszkodni a stabilitáshoz teljesen ellentétes az élettel. A valóságosságát öli meg. Olyan, mint a sótlan leves, kevergetjük, de nincs íze. Felejtős.

És ez nem azt jelenti, hogy ész nélkül kockáztassunk, hanem azt, hogy merjünk élni. Ha lépni kell, akkor merjünk elindulni! Bízzunk magunkban, a megérzéseinkben, a tudásunkban! Vagy épp a másikban. Bízzunk az életben! Még ha nem is látjuk az értelmét, merjünk mozdulni! Ha belegondolsz, semmit sem tudunk kockáztatni. Mert ahogy a mondás is tartja, amikor megszülettünk, nem volt semmink, és ha meghalunk, ismét nem lesz semmink. Ténylegesen mit is tudnánk veszíteni?

Van egy ilyen lehetőséged, amit életnek hívunk, és képes lennél óvatoskodni?! Ha már úgyis ugyanaz a vége mindenki számára, akkor a hátralevő rövidke időben igazán lehetünk bátrabbak. Hiszen mindent, ami körülvesz minket, a bátorság szült.

Ha mindenki csak óvatoskodna, mindenki ugyanazt tenné, amit tegnap is, amit már ismer, akkor minden ugyanaz lenne. Semerre sem fejlődnénk. Állnánk egy helyben. Márpedig az élet nem ismeri ezt az állapotot. Minden mozgásban van. Ha te megállsz, az az élet szempontjából olyan, mintha visszafele mozognál. Akadályozod az életet. Mintha egy folyót próbálnál megállítani. Bármit is teszel bele, a víz maximum kikerüli, esetleg magával sodorja, de mindenképp tovább folyik.

Önmagunkká válni

Gyerekként úgy láttam, hogy nem vagyok semennyire sem különleges. Márpedig nem egy akartam lenni a sokból, hanem valaki. Az, akivel számol a létezés. Ez egy meghatározó érzésem, egyfajta erős bizonyosság volt. Ugyanakkor, ha szétnéztem, nem ezt láttam. Teljesen átlagos irányba sodródtam a tömeggel. És mintha még onnan is lett volna lemaradásom. Ennek ténye markánsan különbözött attól, amit belül éreztem. És ennek meglátása egyre erősített bennem egy elhatározást, hogy ha nem sodródni akarok, akkor lépnem kell. Tennem kell magamért. Teljesen filmszerűen él ma is az emlékeimben. Mint akiben halmozódik a feszültség, és csak készül és vár a megfelelő pillanatra, hogy kiléphessen a tömegből és annak szorító elvárásaiból. Ezt ténylegesen egy meglépendő feladatnak láttam. Ami jóval valóságosabb volt, mint a környezetem, és az, ami azt mozgatta.

Utólag visszanézve tökéletes gyerekkorom volt. A szüleim hagyták, hogy abba az irányba induljak, amerre szeretnék, és maximálisan támogattak. Ritka volt, hogy valamiben elém álltak volna. Én pedig készültem az indulásra. Ez számomra önkifejezés. Úgy vélem, az életünk olyan, mint egy alkotás. Mint ahogy a művész alkot, mi is folyamatosan dolgozunk magunkon, még akkor is, ha ennek nem vagyunk tudatában. Az, hogy most hol tartunk, tökéletesen megmutatja, mi az, amit eddig tettünk vagy épp elsumákoltunk. Az összes bevállalt döntés és az összes megúszós megfelelés pont odáig vezetett, ahol éppen most vagyunk. Lehet magyarázkodni, hogy mi miért történik, de ha meg akarjuk tartani annak az esélyét, hogy változtathassunk az életünkön, akkor azért felelősséget kell vállalni. Ha kényelmetlen, akkor is. Így van esély, máskülönben folyamatosan és egyre inkább külső helyzetek hatásai alá kerülünk, és csak távolodni fogunk annak lehetőségétől, amit életnek nevezünk.

Irányítani a létezést

Ha expedíciózik valaki, annak erős velejárója, hogy az illető folyamatosan távolodik a normálisnak vélt helyzetektől. Egy bizarr üresség egyre inkább körüllengi a bejáratott és biztonságos helyzeteket.

Expedícióról expedícióra úgy érzem, ha nem tartjuk erős kézben a sorsunkat, akkor a saját létünkben hasonlatosak leszünk egy ketrecben levő kis hörcsöghöz, aki fut a forgóban értelem és cél nélkül. Csinálja, mert érzi a kényszert, de nem jut el sehova. És ezt valahol tudja. Ezért amikor kiveszed onnan, ijedten szaglászni kezd, és mintha a tér nyomná, félelmében a földre lapulva próbálja felfogni a helyzetet. És a vicc az egészben, hogy a legtöbb törekvésünk ebbe a forgóba való bejutást célozza. Konkrétan küzdünk érte.

Na ez az, amit elsőnek szétzúz egy expedíció. Érthetetlen, hogy a világ egy jelentős része nem hozzátenni akar a fejlődéshez, hanem ebbe a forgóba bemászni. Aztán csak ott pörög, és egyre profibb lesz benne. Fogyasztja a termékeket és az információkat, és azt hiszi, egyre inkább mestere lesz az életnek.

Ha valaki eltölt pár hetet vagy hónapot a természetben, akkor ennek tényét nem lehet nem észrevenni. Mintha a természet megrázná az ember vállát, hogy ember, mit művelsz az értékes időddel? A természetben semmi sem történik véletlenül és céltalanul. Minden mindennel összefügg. És a szépsége mellett brutálisan nyers. Ha vihar jön, akkor az nem fog óvatoskodni. Ez nem egy ijesztő mozifilm, amit, ha túlmegy az ingerküszöbödön, felháborodva otthagyhatsz. A vihar igazi, és tőled függetlenül akkor kezdődik, amikor kezdődik, és pontosan akkor van vége, ameddig tart. Te benne vagy, és nem tudod meggyőzni, hogy tegyen kivételt, mert mondjuk rossz napod van és fáradt vagy. Az óceánon egy viharban el tudsz pusztulni, ha valamit nem megfelelően csinálsz. Egyszerűen tétje van minden pillanatnak. Itt csakis te határozod meg magadat. A létedet.

Van egy arány, ami sok mindent eldönt. Ez mutatja meg, mennyire uralod az életedet, a gondolataidat, a tetteidet, magát a létezésedet. Ugyebár van, amikor te döntesz egy helyzetben, és van, amikor benne vagy egy dobozban, és egy azon belüli döntést hiszel a sajátodnak. De a doboz határait nem te határoztad meg. Az időnk nagy részét különböző dobozokban töltjük. Mint hogy nyáron utazni kell menni. Ez egy doboz. Aztán idén nyáron megvan, mi az a trendi hely, ahova utazzunk. És így tovább. A végén pedig lesz pár tipikus helyszínről pár tipikus sztorink és fotónk, ami sok-sok ezer embernek ugyancsak megvan.

Látszólag mi döntöttünk, de a valóságban egy nagyon szűk dobozon belül mozogtunk. Ráadásul azért, hogy belekerüljünk ebbe a dobozba, ahol ugyanazok a hatások érnek, mint a többieket, még meg is küzdöttünk. Amikor azt gondoljuk, hogy olyan helyre megyünk, ahova csak kevesen, még oda is tömegek mennek, és nem azért, mert ott van dolguk, hanem mert menniük kell. Mert nyáron utazni kell.

Na most az, hogy ez ténylegesen a te döntésed-e, vagy csak azt hiszed, az arányon múlik.

Olyan ez, mint egy klasszikus mérleg, aminek a két serpenyőjébe pakolhatsz. Az egyikbe akkor raksz valamit, ha a saját utadat járod, a másikba akkor, amikor megfelelésből cselekszel. A mérleg valamerre elbillen, és amikor új döntés előtt vagy, automatikusan ez alapján viszonyulsz az új helyzethez. Ezzel vagy egyre inkább bezárod magad egy dobozba, vagy egyre inkább észreveszed ezeket a korlátokat. A döntés mindig ott van, de mint a sötétben egy zseblámpával, csak azt látod és így csak azt érted, amire a fény esik. A többi részlet, ami nincs megvilágítva, teljesen láthatatlan. Filozofálhatsz róla, hogy milyen lehet, de csak az alapján, amit éppen látsz vagy eddig láttál. Tehát ha valaki a tömegek informálására szánt csatornákon szerzi be az ismereteit, az egyre inkább belemászik a dobozba. A televízióval vagy az összes social felülettel ez van. Van némi választásunk, mert az információk közt valamelyest lapozgathatunk, de ez maximum annyit befolyásol, hogy a dobozon belül mit csinálunk.

Na, mielőtt rosszul éreznénk magunkat, tudjuk, hogy ezek tipikus papírdobozok, mint egy cipősdoboz. Szóval bármikor kinyithatod, kijöhetsz belőle, aztán összegyűrheted és kidobhatod, hogy sose kelljen visszamásznod oda. Ez szuperegyszerű dolog. Csak merj megállni, és feltenni az egyszerű kérdést: merre is akarok ténylegesen menni?

Nem sikerült megtalálnom a nullpontot, de kissráckoromtól irtóztam attól, hogy a tömeggel együtt sodródjak. Aztán, hogy ezért bármiféle erőfeszítést is tegyek, na ez végképp nem ment. A művészeti tanulmányaim1 meg erre is rátettek egy nagy lapáttal. A Kisképzőben és az egyetemen, az AMI-ban, a tanárok évekig azon dolgoztak, hogy kihozzák: mi az az egyedi kincs, ami bennem van?

Mi az, amit csak én tudok? Az, hogy valamiben a legjobb légy, annak a kérdése, hogy megtalálod, miben vagy a legjobb. Mert teljesen téves elképzelés, hogy vannak tehetségesek és nem tehetségesek. Inkább van, aki megkeresi, hogy miben lehet kiváló, és van, aki nem. Ennyi. Ezt nem lehet máshogy nézni. Az biztos, hogy amíg a dobozban vagyunk, és ott akarunk jók lenni, addig rengeteg riválisunk lesz. Kívül ténylegesen tágasabb a tér. Könnyebb és gyorsabb hatékonynak lenni. Nem igazán vannak vetélytársak sem, legalábbis az biztos, hogy nem fog rád senki irigykedni. Mert kint mindenkinek megvan a saját dolga. Ez egy önazonos tér, nem a megfelelés hajtja az itteni egyéneket.

Az elmúlt 15 évben az előadásaimmal ezeket a dobozokat próbálom megvilágítani. Ez egyfajta küldetés nálam. Minél többen és több területen gondolkodunk és cselekszünk szabadon, annál inkább tudunk fejlődni.

Eddigi expedíciók

…vagyis minden lépés ide vezetett.

Az, hogy mennyire tudjuk kézben tartani az életünket, meghatározza az alapbizalmunkat önmagunkkal és a világgal szemben is. A bejárt életutat fel lehet fogni misztikus véletlenek sorozatának is, meg egy tűpontos helyzetjelentésnek arról, mennyire tartjuk kezünkben a létezésünket. Utóbbinak van értelme, mert a felelősségünk felismerése lehetőséget ad a változtatásra. A másik verzió csak sodródás, amiért pedig külső dolgokat teszünk felelőssé. Vagyis azt fejezzük ki, hogy a körülöttünk levő dolgok erősebbek nálunk. Mi pedig csak ezek hatásainak az áldozatai vagyunk. Ez zsákutca. Nem megnyugtató, és fejlődni sem lehet belőle. Sőt, a létezésünk értelmét veszítjük el általa.

Ha kíváncsi vagy, mennyire járod a saját utad, és még mennyi potenciál van benne, a legegyszerűbb módszer, hogy megnézd a mai napodat. Csak ránézel arra, ami körülvesz, a kihívásaidra, az egészségedre – vagy csak arra, ahogyan érzed magad. Ez egy pillanatnyi helyzetjelentés. Benne van minden, az összes rendkívüli és az összes középszerű dolog, amit eddig tettél. Plusz az is, amit nem tettél meg, amikor kompromisszumot kötöttél, és megúszásra játszottál. „Ilyen az életem, de lehetne olyan is…” A kettő közötti különbség az a potenciál, amit nem aknáztál eddig ki. A megoldás pedig annyi, hogy komolyan veszed magad. Amikor egy inspiráló ember mellett vagy, akkor pontosan érzed, milyen, ha valaki kicsit nagyobb hatásfokkal használja a képességeit és ezáltal a lehetőségeit.

Az igazság az, hogy az életünket látszólag meghatározó külső dolgok az általunk kiváltott hatások. Az működik jól, amihez értünk, amit uralni tudunk. És attól szenvedünk, amit folyton elrontunk. Semmiféle külső dolog nincs, ami csak úgy, ok nélkül a nyakunkba szakadna, hanem hatalmas munkánk van abban, hogy valaminek látszólag az elszenvedői vagyunk. Ha megállsz egy pillanatra, nem tudsz olyat találni, amiről ne tehetnél. Te vagy a felelős a helyzetért – legyen az jó vagy rossz –, amiben most ülsz, és azért is, ahova eljuthatsz, ha teszel érte. És ez nem arról szól, hogy ne lennél elég jó, hanem arról, hogy használod a benned levő, elsőre teljesen elképesztő lehetőségeket vagy sem.

Az összes eddigi utam tele van olyan tapasztalásokkal, amelyek csak így magyarázhatók. Ha aktív vagy, te váltasz ki hatást. Ha nem, akkor csak elszenveded másét.

Még az egyetemi plasztikaórán hallottam, hogy egy jó szobornak, stílusától függetlenül, megvan a maga receptje. Ami az anyaghasználaton, a sebességen és pár hasonló összetevőn alapul. És ez megvan egy expedíciónál vagy egy helyzet túlélésénél is. A túlélés rendkívül egyszerű, de nagyon koncentrált. Van pár összetevője, amiből egyszerűen nem lehet engedni. A helyzet által, ami generál egy veszélyes szituációt, megnyílik előtted egy ajtó. Ha átlépsz rajta, onnan nem fogsz visszajönni, ha viszont maradsz egy helyben, akkor csak annyi történik, hogy láttad az ajtót, aminek a létezésében az emberiség nagy része még csak nem is hisz. Tudni kell, hogy mit akarsz. Egy pillanatig sem szabad filozofálni a dolgon, vagy megijedni, mert abból pillanatokon belül pánik lesz. A pánik pedig kontrollvesztést jelent, úgy pedig lehetetlen a megfelelő helyzetkezelés. Ezek gyorsan történnek. Pár pillanat, maximum pár percben mérhető az, amikor az a bizonyos ajtó nyitva van.

Persze addig eljutni már hosszú idő. Mindenképp órák vagy napok, de civilizált körülmények között akár évekig is tehetünk érte, hogy egy brutál helyzetbe kerüljünk. Az egészségi állapotunk tipikusan ilyen terület. Mire szemmel látható a probléma, addigra akkora lendületben van a negatív helyzet fele a mozgásunk, hogy esélyünk sincs változtatni annak irányán.

Én emiatt szeretek ebbe direkt módon belemenni. Egyszerűen látványosabb, gyorsabb és így uralhatóbb a helyzet. 13 évesen ezért futottam maratont, és 25 évesen ezért eveztem át az óceánt. De azóta is ez egy alapmotiváció. Sokkal kisebb rizikó belemenni, mint agyalni és gyártani a kifogásokat, hogy miért nem csinálom azt, amiről tisztán érzem, hogy meg kell tennem.

Persze esélyes, hogy túlfeszítjük a húrt, de ha nem teszünk semmit, csak az lehet garantált kudarc. Nekem a nagy választóvonal a negyedik óceánátkelésem volt. Ott már kialakult egy ki, ha én nem hozzáállás, amivel jól lehet haladni, de könnyen falnak is lehet ütközni. A 77 napos szóló transzatlanti kenuzásom2 el is ért a falig. Heteket töltöttem kifejezetten életveszélyes helyzetben, és amikor felborult és süllyedésnek indult a kenum 1000 kilométerre a legközelebbi partoktól, újraírhattam az életemet.

A csaknem végzetes borulás következtében elázott és tönkrement a felszerelésem, és a kikötésig hátralevő 44 napot a külvilágtól teljesen elszigetelve, az életben maradásért küzdve kellett töltenem. Ez pedig megváltoztatja az embert.

Az első Grönland-átkelés, aztán a 44 napos antarktiszi expedíció vagy a tengerparttól a Mont Blanc-ra felfutás már ennek tapasztalatával biztonságosnak mondható volt…

Nóra

Tisztán megvan az a pillanat, amikor 14 éves koromban Bea barátnőmmel sétáltunk a szülőfalumban, Bácsalmáson. Egy langyos nyári estén a közvilágítás sápadt fényében ránéztem, és azt mondtam neki: én híres ember szeretnék lenni.

Egy teljesen semleges reakciót kaptam válaszul. Annyira irreális volt számomra, ahogy azt felelte, ő nem. Ekkor döbbentem rá először, hogy lehet, nem mindenki vágyik ugyanarra…

És hogy mennyire furcsa az élet, 25 év múlva pont ő keresett meg mint a bácsalmási művelődési ház rendezvényszervezője, hogy tartsak egy élménybeszámolót Gáborral a diákoknak és a helyi lakosoknak a grönlandi expedíciónkról.

Elvittem rá a gyerekeimet is, hogy megmutassam nekik, hol nőttem fel. Érdekes volt visszatérni, és látni a plakátokat rólunk azoknak az üzleteknek a kirakataiban, ahol anno vásároltam gyerekként. Azon a színpadon állni, ahol minden évben a sulis farsangi bálon a beöltözötteket felvonultatták. Köztük engem is.

Én, aki egy látszólag átlagos tagja voltam az iskolának, semmiben sem voltam kiemelkedő képességű, évek múltával telt házas előadást tarthattam. Abban a faluban, ahonnan viszonylag gyorsan eljöttem.

Utólag többen mondták, mindig is különc kislány voltam, akit nehéz volt megközelíteni. Én meg azt gondoltam, a többiek nem akarnak velem barátkozni. Általában rajzoltam vagy könyvtárba jártam. Sokat olvastam, mert anyukámnak rengeteg könyve volt otthon.

Az időm többi részét kint töltöttem. Apukámmal sokat voltunk az erdőben, és sokat motoroztunk. A viszonylag egyoldalú falusi élethez képest mindig valamit csináltunk. Zizegtünk.

Megtanított célba lőni légpuskával. És ő volt az az ember, aki szintén kilógott a sorból. Mindig volt valami új vállalkozás, ami foglalkoztatta. És folyton agyalt valamin. Tipikusan az az aktív ember, aki nem tud megülni a hátsóján. A klasszikus „jég hátán is megél” típus.

Anyukám, aki a vállalkozások hátterében a racionálisabb vonalat vitte, rendszerint az adminisztrációs dolgokat csinálta. Persze ő is nagyon keményen kivette a részét a fizikai munkából, közben vitte a háztartást, és nevelt minket.

Mindketten sokat dolgoztak. Paprika- és kukoricaföldjeink voltak, állatokat tartottunk, meszet árultunk. Én meg egész kiskoromtól kezdve segítettem. Nagy büszkeség volt, amikor 10 éves koromban apukám megmutatta, hogyan kell a traktort vezetni. Emlékszem, nagyon koncentráltam, ahogy irányítottam a számomra hatalmas, rezgő, gázolajszagú járművet, miközben a szüleim és a bérmunkások a leszedett kukoricát dobálták a platóra. Igazán jó érzés volt, hogy bár kicsi vagyok, mégis rám bíznak egy ilyen nagy és számomra komoly feladatot.

Aztán egy, a tévében látott, New Yorkban játszódó film döbbentett rá, hogy számomra a pezsgő, lüktető, kalandos élet az ideális. Elképzeltem, ahogy sétálok az emberekkel teli, nyüzsgő utcán… és úgy döntöttem – amikor 18 éves lettem –, összepakolok és elindulok a magam útján. Ez volt az első alkalom, hogy egy olyan dologba fogtam, amiről semmi tudásom nem volt. Átböngésztem az apróhirdetéseket. Láttam, hogy találni fogok munkát és albérletet. Belevágtam. Rá pár napra már a hajnali vonattal indultam életemben először Budapestre. Emlékszem, az út végéig egy öreg úr ült velem szemben, beszélgettünk. Kérdezősködött, hová tartok. Mondtam, hogy még én sem tudom pontosan. Láttam rajta, hogy rettentően furcsállja.

Volt bennem félelem, hiszen nem tudhattam, mi vár rám, de a kíváncsiság győzött. Megfogadtam, bármi lesz, én meg fogom oldani. Annyira optimista voltam! Meg akartam mindent és mindenkit ismerni. Megígértem magamnak, nem szaladok haza segítségért. Azt hiszem, ez az elszántság az, ami a mai napig jellemző rám…

Nem gondolkodom sokat, ha nagyobb döntés előtt állok. Megadom a bizalmat magamnak úgy, ahogy már gyerekként is, hogy sikerülni fog. Mert nem lehet máshogy. Rájöttem, teljesen mindegy, mennyi idő telik el, ha én szeretnék valamit, azt úgyis megcsinálom. Akkor minek várjak vele? Ha nagyon nem jó ötlet, legalább időben kiderül, és maximum tudok egy újabb dolgot csinálni helyette. Azt hiszem, az elért eredményeim, a saját magamnak megígért és betartott dolgaim azok, amik a magamba vetett hitemet adják. Az, amikor úgy cselekszem, ahogy szerintem helyes. Hogy más szerint az-e, másodlagos. Főbb döntések előtt a mai napig az a stratégiám, hogy én magam utánajárok a részleteknek, megnézem, mi szükséges a dologhoz, ha pedig kell, tanulok még. De csak azért, mert nem vagyok biztos minden részletben, nem állok meg. Majd menet közben megoldom. Azt hiszem, ennyi bátorság kell az élethez…

23 éves voltam, amikor megszületett az első gyerekem. Aztán 3 évre rá a második, majd ismét 3 év múlva a harmadik. 2 fiú és egy lány. Édesapjukkal 11 év házasság után, 7 évvel ezelőtt elváltunk. A mai napig jó barátságban vagyunk. Ha bármi probléma felvetődik, meg tudjuk beszélni, és segít, amiben csak tud.

Amíg a gyerekek kicsik voltak, leginkább ők határozták meg, mi fér bele az életembe. Aztán a harmadik gyerkőcöm is betöltötte az első életévét, én pedig azt éreztem, nem fogok tudni többet adni, ha nem kezdek el valami olyat, ami teljesen más, mint a gyereknevelés.

Folyamatosan azon kaptam magam, hogy agyalok, mit lehetne még csinálni. Szükségem volt más jellegű elfoglaltságokra is, amik rólam szólnak. Ezt nem tartom önzőségnek. Azt viszont igen, ha nem lennék annyira bátor, hogy felvállaljam ezt az érzést, és hosszú évek múlva, amikor már a gyerekek felnőttek, őket hibáztassam, hogy valamit miattuk nem tudtam megtenni.

Érzem, hogy több van bennem, és ha nem teszem a dolgom, akkor minden napot mulasztásnak élek meg. Szóval, hogy elkezdjem tágítani kicsit a világom, jött az ötlet: tanuljak angolul! Aztán angolórán az egyik leckében volt egy kérdés: mik a céljaim? És itt elgondolkoztam. Tényleg, mik is? Ezen a napon vetettem fel először komolyabban, hogy egy kávézót szeretnék nyitni. Csak kicsit féltem, hátha rámegy a családom. Erre Tamás, a tanárom annyit mondott, jobb dönteni, mint nem dönteni. Ez megadta a lendületet. Így hát belekezdtem az első vállalkozásomba.

Ekkortájt éjszaka még ötször szoptattam. Aludni nem sokat tudtam, és nehéz volt, de imádtam az egészet. A dizájnt kitalálni, beszerzési helyekkel megállapodni, baristaképzésre járni. Töméntelen teendő nap mint nap. Közben 2 műszakot felállítottam 3-3 pincérrel.

Miközben a kislányomat altattam a babakocsiban, a két fiam a játszótéren szaladgált, én a villanyszerelőkkel, festőkkel telefonáltam, interjúztattam a pincérjelölteket stb.

A szervezés és a pörgés nagyon nekem való volt. Megnyílt a kávézó. A napjaim annyira klasszul alakultak! Amikor csak lehetett, a gyerekeimmel együtt bementem, ők is segítettek a maguk módján. Egy igazán barátságos, nyüzsgő hely volt.

Aztán vettem egy fényképezőgépet, és elkezdtem a promóciós anyagokhoz fotózni a sütikről és kávékról. Úgy belejöttem, hogy azon kaptam magam, már más éttermek is kérik, hogy fotózzam az ő ételeiket.

Szóval a vendéglátást lecseréltem a művészetre. És jöttek a jobbnál jobb ötletek, elindultam a portréfotózás irányába, azon belül is az extrémebb területekre. Elkezdtem magam képezni, és létrehoztam az extrémportré-oldalamat. Mindenféle őrült ötletet valósítottam meg. Nagyon megtaláltam magam!

Évekig elvoltam ezzel a vonallal. Aztán megnyitottam a saját fotóstúdiómat, de hamarosan éreztem, hogy megint emelni akarom a lécet. Ismét kezdett kissé szűkössé válni a játszótér. És komolyan elkezdtem fontolgatni, kell nekem egy nagyobb kihívás. Valami olyan, ami az eddigi dolgaimat meghaladja, ami nagyságrendekkel nagyobb. Nem az volt a lényeg, hogy mit. Hanem a dolog tétje kellett, hogy még komolyabb legyen. És szép lassan úgy alakult az életem, hogy találkoztam azzal az emberrel, akivel ezt meg lehet tenni. Gáborral.

Jegyzetek

1 Kisképző: Képző- és Iparművészeti szakgimnázium. NYME FMK AMI – Alkalmazott Művészeti Intézet

2 A Guinness World Record által elismert, ez idáig egyetlen óceánátkelés egy kenuval.

Tartalomjegyzék

Előszó

Bevezető

Az idő végessége

Felelősség

Miért pont a sarkvidék?

Kockázat

Önmagunkká válni

Irányítani a létezést

Eddigi expedíciók

Első fejezet

A találkozás

Az ország átfutása

A döntés

Második fejezet

A felkészülés

Elindulunk

Miért mertem elindulni?

Kangerlussuaq, az első nap Grönlandon

Start. 660-as indulási pont. Első nap

Első éjszaka a sátorban

Második nap – Bomba

Harmadik nap – A jégfal tetején

Negyedik nap – 1000 méter felett

Ötödik nap – Whiteout

Hatodik nap – A természetben, különösen extrém körülmények között, mindig az ember az ismeretlen tényező és az egyetlen veszélyforrás…

Harmadik fejezet

Hetedik nap – Felfelé

Nyolcadik nap – Keresztül a hullámokon

Kilencedik nap – Ödéma

Tizedik nap – A valóságot a figyelem tartja össze

Tizenegyedik nap – Csak a következő lépés

Tizenkettedik nap – Előttünk a DYE-2

Tizenharmadik nap – DYE-2

Tizennegyedik nap – Fél nap kényszerpihenő a sátorban

Tizenötödik nap – …és még van 15 napnyi élelmünk

Tizenhatodik nap – A találkozás

Tizenhetedik nap – A plató tetején

Tizennyolcadik nap – – „Ez már a vég. Olyan kegyetlen idő van kint, ha most jönne egy jegesmedve, biztosan beengedném melegedni a sátorba.”

Tizenkilencedik nap – Mély hó

Huszadik nap – Még mindig mély hó, és a majdnem medve…

Huszonegyedik nap – Még mindig…

Huszonkettedik nap – A horizont

Huszonharmadik nap – A korlátok folyamatos felrúgása a cél elérése érdekében

Huszonnegyedik nap – Akármi van, innentől 20 kilométereket kell menni…

Huszonötödik nap – Ismét mély hó

Huszonhatodik nap – Éjjeli vihar

Huszonhetedik nap – Lefelé

Huszonnyolcadik nap – A vihar előtti rohanás

Huszonkilencedik nap – 38,3 kilométer és az utolsó vihar

Harmincadik nap – Megcsináltuk!

Negyedik fejezet

Megérkezés Kulusukba

Újra itthon

Utóhatás

És hogy mi a boldogság nekem?

Mi húzzuk be, mit kell még megtanulni!

Miért történik ez velem?

Menjünk tovább!

Cél után újabb cél!

Tanulságok. Felkészülés valami nagyobbra

Amiről hajlandó vagyok lemondani, és amiről nem

Hogyan lehet felkészülni a kockázatokra?

Mit szól a környezet?

Van, aki nem fog melléd állni

A döntés az enyém, kire hallgatok

Kiszakadni a bizonytalanba, vagy maradni a biztonságos környezetben?

Kell az önbizalom

Lépésről lépésre

A határok feszegetése

Miért kellett ez az expedíció?

Köszönetnyilvánítás

…és hogy minket miért támogattak?

Vámos Nóra: Utam

Képmelléklet

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cinzel – SIL Open Font License
Kalam – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0