Bogdan-Alexandru Stăncescu

KASPAR
HAUSER
GYEREK—
KORA

Fordította
Koszta Gabriella

Copyright © Bogdan-Alexandru Stănescu, 2017

Hungarian translation © Koszta Gabriella, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Copilăria lui Kaspar Hauser, Polirom, 2017

A borítókép a szerző gyűjteményéből származik. /
Cover photo: from the author’s personal archive.

A könyv megjelenését támogatta:

Kiadja a Jelenkor Kiadó

Megjelent Budapesten 2021-ben

Felelős kiadó Sárközy Bence

Szerkesztette Csordás Gábor

Olvasószerkesztő Török Tünde

Borítóterv Váraljai Viktória

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus könyv Kiss András

ISBN 978-963-518-019-6

They fuck you up, your mum and dad.
They may not mean to, but they do.
They fill you with the faults they had
And add some extra, just for you.

PHILIP LARKIN

Apuci

Ahogy a nálam harminc centivel magasabb, zöldsövénnyel takart drótkerítés srácok vágta résén át kijutottam az Augusztus 23. parkból a széles Maior Coravu bulvárra, amelynek két úttestjét középen zöld, virágos sáv választja el, futva átkeltem rajta, folyton a stadion felé sandítva, ahová engem sohasem vittek, majd betértem egy keresztutcába, és vizesen loholtam tovább, a kishalakkal teli nejlonzacskót szorongatva, míg lihegve kiértem a Szemünk Fénye útra, ahol vakok laktak, de én sohasem láttam őket, csak a közlekedési táblákat, amelyeken földönkívülieknek ábrázolták őket, pont mint a bolgároknál sugárzott sorozatban, a Betolakodókban, akiket ha eltaláltak, elpárologtak, mint a víz a száraz bőrről. Mindig nyár volt, mintha télen sohasem jártam volna a Szemünk Fénye úton, pedig tudom, hogy ez képtelenség, ahogy azt is tudom, hogy a Gyermekvárost sem borította mindig hó, mint azon a fekete-fehér fényképen, ahol Anya és egy pléhcsizmás kandúr mellett állok. A Stoian Militaru úton szombaton, amikor tizenkettő körül hazafelé mentem az iskolából, mindig vagy majdnem mindig esett, és az útszéli fák mellett, amelyeknek a gyökerei addig küzdöttek az aszfalttal, amíg ki nem bújtak a réseken, óriáshernyók csapatai vonultak át a járdán, kerülgetni kellett őket, mint a tekergőző kígyókat.

Szóval végigfutottam a Ruşchiţán a vakok nélküli Szemünk Fénye utcáig, letértem egy kockaköves kis utcába (azt mondtad, jót tesz a gumiabroncsoknak, de mások, például Simlis Bebe szerint árt a kerekeknek), egy kétemeletes épületig, melynek kovácsoltvas kapuja fölé mindig virágzó, vékony magnóliaág hajlott, és leszakítottam neked egy bimbót. És ahányszor kinyitottam a nehéz, feketére rozsdásodott fémajtót, a régi, lepattogzott zöld festékfoltok szagával együtt beszippanthattam az első otthonunk illatát is, egyfajta rothadás-, virág- és pinceillatot a fölötte lebegő átható ételszaggal. Ugrálni kezdtem, mint az első látogatáskor, fél lábon próbáltam átjutni a sötét előszobán, csak a fekete vagy csak a fehér köveket érintve, pillantásomat a kertre nyíló hátsó ajtóra szegezve. Mintha az előszobát csak azért építették volna, hogy a szemem hozzászokjon a kert szőlőlugasának árnyékához, ahol, emlékeim szerint, apró szemű szőlőfürtök csüngtek, de olyan zamatosak, hogy ha megkóstoltam, a szájpadlásom nem a régi villa enyhén avas ízét érzékelte, hanem ez az íz arra késztetett, hogy titkos és kötelező szerződést kössek az öreg házzal és titokzatos illatával. És ahogy a zárt előszobából kiléptem a kertbe, két mellső lábát a mellemre téve nekem ugrott Luluța, a fehér kutyus, fehér volt, mint egy nyúl, mindig fehér, dacára annak, hogy a sáros földön hempergett, pedig voltak rajta fekete foltok is, főleg a hasán, és ahogy rám ugrott, váltakoztak: fekete-fehér, fekete-fehér, fekete-fehér. És miután köszöntött, körbeszaladt az udvaron, mintha kurjantgatva táncolna örömében, pofáján emberi vigyorral, oldalt kilógó nyelvvel, hol mellső, hol hátsó lábait dobálva magasra, olyan gyorsan, hogy gömbölyű hasa közben a füvet söpörte.

De ez később volt…

Nem voltam több kilenc-tíz évesnél, amikor eldöntötted, hogy hozzánk költözöl az Oltenița utcába, és előálltál az ígérettel, hogy „egyszer majd elviszlek titeket a Szemünk fénye utcába, Apuci, de előbb kitakarítok, mer’ nagy ott a rumli”. Kezdtem megtanulni kedvenc szavaidat, a kis összekarcolt hanglemezeket, amelyekkel egy száraz és sötét helyen megszülted és bekebelezted a világot, aztán egy mititej- és cefreszagú bajrámon kihánytad. Később jöttem rá, hogy olyan pillanatban érkeztél, amikor az én világom hallgatásba és magányba süllyedt, amikor teljesen bebábozódtam az Anyával kialakult érzékeny és törékeny kapcsolatba. Felbukkantál a szövetnadrágból kidülledő pocakoddal, apró, törpéknek való cipőddel, oldalra fésült szőke hajaddal, de főleg a nevetéseddel, a vicceiddel és a ragaszkodásoddal, amit nem sajnáltál a környezetedtől, legkevésbé tőlem, amitől mind rendkívülinek érezhettük magunkat. Nem nagyon találkoztam még ilyesmivel, körülöttem mintha mindenki egy némafilmben játszott volna, és mindazt, ami az érzelmek titokzatos világához és azok kinyilvánításához tartozott, le kellett nyomni a fekete föld alá – a tartózkodás hozzátartozott a méltósághoz, a gyöngédséget csak a részegek és idióták engedhették meg maguknak. A nagyanyám szájából sohasem hallottam, csak most jövök rá, hogy szeretlek, de apám szüleitől sem, ahogy az érzelmes gesztusokat is kerülték. Inkább indirekt gesztusaik voltak, célzásaik, az olyan emberek falusias szokásai, akik ugyanúgy nem bírják az ilyen megnyilvánulásokat, mint az állatokat a lakásban. Tudtam, hogy a nagymamám szeret, hiszen azelőtt való este, hogy megérkeztem a Ion Marinescu utcai társasház udvarára, elment vadászni – ezt a Bátyus mondta, aki fekete bajusza alatt a kivillanó aranyfogával olyan volt, mint egy jóképű, ifjú kalóz –, vagyis baromfiaprólékot, csirkelábat és -nyakat szerezni. Aztán megfőzte belőle a földkerekség legfinomabb húslevesét, mert tudta, hogy imádom. Csúnya beszédű asszony volt, rövid pórázon tartotta az urát, azt a megátalkodott, részeges dohányost, aki valamikor, úgy kétéves koromban elvágódott az utcán, és elég hamar meghalt ahhoz, hogy a dicsfényén esett apró foltok elhalványuljanak.

Emlékszem, hogy Anya ideológiai felkészítésnek vetett alá, mielőtt bemutatott neked. Megkérdezte, mit szólnék egy új apához, és elmagyarázta, hogy egyedülálló anyaként milyen nehezen boldogul, pláne a mi nyomorult negyedünkben, ahol a kommunista közlekedési vállalatnál dolgozó cigányok laknak, és jó ember vagy, de főleg mindenhol van protekciód, ami jobb és több kaját jelentene nekünk. A felkészítés több ütemben zajlott: először a parkban, az ideológiai felkészítésért felelős Ezredes asszony jelenlétében, „menj hozzá, lányom, jó állása van, apa kell ennek a gyereknek”, aztán megszervezte a találkát a Băneasa erdőben lévő kerthelyiségben, és talán csak most tűnik úgy nekem, mintha az erdőben oroszlánbőgést hallottam volna, olyan zajt, mintha álmomban jönne az állatkert felől. Persze nyár volt, Apuci hatalmasnak tűnt akkor, hatalmas volt a túláradó megnyilvánulása, az örökbefogadás módja, ahogy csaknem rám telepedett, mint egy rozmár, nem volt visszataszító, hogy rögtön az ölébe vett, mintha ismernénk egymást, mióta világ a világ, és mintha egy karmester nélküli zenekar hangja törne föl egyetlen ember torkából, gömbölyű volt, mint egy strandlabda, pattogott minden irányban, és én úgy megrémültem tőle, mint a derült égből hirtelen lezúduló záportól. Esett is akkor este, a vége felé, amikor alkalmi fuvarral mentünk haza, mert nem jött egy taxi se, és már besötétedett, az oroszlánok pedig átadták helyüket a ravasz, rózsaszínű tollakba öltözött flamingóknak, az erdei bozótban lapuló állatoknak. Az alkalmi fuvarig, amit én fizettem ki az almával, amit a kerthelyiségben vettél, rajzoltál nekem valamit, amit csak később, harminc év múlva értettem meg, és levettél vele a lábamról, mint egy nőt. Akkoriban rendkívül sovány, vékony és könnyű, madárcsontú gyerek voltam, az egész család megpróbált felhizlalni: reggel csukamájolajjal kezdték, a Szovjetunióból hozatták, egy lazac volt az üvegére rajzolva, egy csíkos tengerésztrikós lazac, pajkosan nyújtotta a nyelvét a keserűséggel teli kiskanál felé. Aztán jött a máj, amitől bizonyítottan hízik a megátalkodott gyerek, azután a receptek hol ettől, hol attól (emlékszem arra az időre, amikor a „főtt ételt reggelire” változatot próbáltuk ki, majd utána az iskolában a második órán kezdődő kínszenvedésre, amikor kipukkadtam a sok csorbától és krumplipaprikástól, amit a szomáliai hasamba beletömtek), a házitej hordószám, amit felbecsülhetetlen áldozatok árán szereztek be a családtagok. Én voltam a kísérleti gyerek, aki nem akart meghízni, és aki most egy színes fényképről bámul rám a tengerparton, ahogy a hónaljamnál fogva tartasz, mint egy kitömött állatot az Antipa múzeumból, vagy mint valamilyen történelmi csoda folytán a Fekete-tengerben egy háromárbócossal együtt elsüllyedt és a mérgező iszapban évezredekig konzerválódott múmiát. De hogy visszatérjek a csábítás technikájához: egyszer csak az asztalon termett egy mindenféle finomsággal megrakott tál, csupa olyasmi, ami akkoriban ritkaságszámba ment, beleértve a híres és sokszor vadászott szebeni szalámit. Mondanom sem kell, hogy engem nemigen érdekelt, mi kerül a számba, a levegőt kivéve. Lehengerelt a bőbeszédűséged, de nem értettem, hogy némelyik szavadtól Anyu miért tör ki harsány nevetésben, és miért pirul el úgy, ahogy addig csak nagy ritkán szokott.

Egyszer csak rákacsintott Anyura, akit elbűvölt, és hármas halálugrásba kezdett, kettesével és nyolcasával kirakta a szalámikarikákat:

– Bogaram, nézd csak, mit csinálunk, apukám, fogadunk. Fogadjunk, hogy nem tudsz felvenni és befalni egy szelet szalámit, aztán idejössz, és megpuszilod az arcomat, aztán elszaladsz, elbújsz, ahová akarsz, és mi megkeresünk.

Fogtam a szelet szalámit, betömtem a számba, odarohantam hozzád, átöleltelek, gyorsan megpusziltalak, és a legközelebbi fához szaladtam, ahol bosszút álltam (a pusziért), kiköptem a kemény, sós és borsos húst. Hallottam magam mögött a nevetéseteket, ott álltam, és arra gondoltam, vajon miért nem kerestek. Ezután az események teljesen szétszóródnak az emlékezetemben, de talán a valóságban is: rövid együttlét nálunk, a Berceni negyedben, aztán a házasságkötésetek és a mézesheteitek a Duna-deltában, a Mila 23 Szállodában, ahová nem vittetek magatokkal, és ahová egy utolsó ebéd után indultatok a Cina vendéglőből. Másnap rosszul lettem, egyfolytában hánytam, az Ezredes asszony aggodalmas pillantásaitól kísérve, aki azt hajtogatta, persze, hiszen a Cina vendéglőben a rántott szeletet emberhúsból csinálják, mindenki tudja, és csak felelőtlen szülők etetik a gyereküket, pláne a magamfajtát, olyan helyen. Kibontom a sínes dossziét, amelyben a régi fényképeket tartom, és nézegetem az akkoriakat, a Deltában készülteket, a hatalmas pocakja mintha állandóan kifolyna a keretből, míg Anya kissé félszegen mindig nevet, és bár fekete-fehér kép, mégis látom, az arca piros, mint a băneasai alma, aztán visszahúzódik az idő egyik zugába, amit még nem találok. Lenyűgöző a két fiatal fényképe (még fiatalok, Anya annyi, mint most én, gondolom, a férfi pedig alig múlt negyven) incselkedés közben, amelyben nekem is fontos szerep jutott, a közöttük lévő sakktáblán én lehettem a bástya vagy a futó. Még mindig nem értem, hogy az agyam miért őrizte meg olyan tisztán az összes részletet, az összes hangot, az összes illatot abból a nyárból, és miért döntött úgy, hogy kitörli azokat az eseményeket, amelyeket most fontosnak tartok, de mintha már egy másik történethez, egy történelemkönyvhöz tartoznának. Emlékszem Anya blúzára, valami mohairpulóver volt, és rájövök, hogy akkor mégsem lehetett nyár, egész biztosan ősz volt. A Deltában készült képeken rákot esztek, pedig nyáron nem jó a rák, csak szeptembertől fogják, még egy gyerek is tudja, hogy rákot enni csak „r” betűs hónapokban szabad.

Amíg elvitt minket a Szemünk Fénye utcai házba, amelyet ’90-ig, amíg bérelte, villának neveztünk, megtanultam az összes szófordulatát, viccét és tréfáját. Kacskaringós film volt, megállíthatatlan one man show: bárkit meg tudott hódítani vele, férfit, nőt, az Ezredes asszonyt vagy egy macskát. Vonzotta a macskákat, mint a tejeslábos, de a kerület (vagy más kerületek) részegeseit is. És most, évtizedek múlva is fel tudom idézni a híres történeteit Caisânról az Elektromos Műveknél, aki terrorizálta a beosztottjait. Előttem van a jelenet, ahogy Apuci a tervrajz fölött a szájával a kinyitott üveg pukkanását és a pohárba ömlő folyadék csorgását utánozza.

– Făgădău elvtárs, hát maga mit csinál, iszik? – pattant fel Caisân a tervrajz mellől, nyitogatta a fiókokat, megbotlott az állványban, miközben az egész részleg nevetett magában (volt, hogy elesett, máskor csak viccesen botladozott), keresgélt az asztalok alatt, aztán elégedetlenül és józanul visszatért az íróasztalához.

Aztán ott voltak Vlad Țepeș fejedelem híres poharai, az örökséged, egyszer részegen megmutattad nekem. Veled került az életembe az ital. Már találkoztam vele, anélkül hogy kapcsolatba kerültünk volna, az Ezredes családi összejövetelein, amikor Dan bátyuskám hirtelen begorombult, a barna, bajuszos legényből üvöltöző vademberré változott, és leseperte a tányérokat az asztalról. Apucival máshogy volt, a történetei éjfél utánig elnyúltak, amikor már csak én voltam görög drámánk közönsége. A végén mindig elővette az eredetileg hat darab talpas kristálypoharat, és egy összeesküvő hangján azt mondta:

– Apuci egye a szádat, Bobiță, ezek még Vlad Țepeș poharai voltak. Ezek nem törnek el, hallod, hogy szólnak?

Elkezdett kettőt összeütögetni, és hallhattam, ahogy a hang vergődik, nekiütközik a konyhafalnak, amíg megtalálja a kivezető utat, és elmenekül a Gyermekpark felé. Sokszor éjszaka arra aludtam el, hogy elképzeltem a poharak hangját, ahogy átvágnak a parkon, az alvó hintalovak és a villanyvasút fölött, el a csónakok és a Borzalmak Háza mellett, ráfordulnak a Tineret útra, aztán visszatérnek a konyhánkba, és visszaosonnak az asztal alá, a kartondobozba, ahol a nagyiék a varázsszereket tartják.

Ha nagyon berúgott, a poharak törhetetlenek lettek:

– Apukám, ezek még Vlad Țepeș poharai, kalapáccsal se lehet összetörni őket. Akarod látni?

Bólintottam, félig gonoszkodva, félig boldogan, mert tudtam, mi következik. A poharat a feje fölé emelte, és üvöltve a konyhakőhöz vágta:

– Na, hogy basznád szájba!…

Az egyik pohár pattogott, mint a pingponglabda, a másik pedig ripityára tört, Anyát is felriasztva a görög előadásunkhoz.

Volt egy szavajárása, amit húszéves koromig nem értettem. Tulajdonképpen felfogtam a poént, de nem tudtam volna egy idegennek elmagyarázni. Ha kudarcra vagy valami olyasmire célzott, amit nem lehetett kapni, azt mondta: Birka! Ebben az volt a vicc, hogy a villamosmegállót, ahol leszálltunk a Szemünk Fénye úton, Birka megállónak hívták. Viszont a 80-as években a birkacomb hiánycikk volt a bukaresti húsboltokban. Innen a mondása: Kaptál narancsot? Birkát!

Apucinak volt tehetsége ahhoz, hogy bárhol fészket rakjon. Azonnal alkalmazkodott hozzánk: télen-nyáron bő gatyában járkált, de azzal sem tudta a tökét teljesen eltakarni, a pólója valahol a köldökénél vagy a hasa fölött ért véget. A szájában mindig lógott egy Mărășești vagy Carpați cigaretta, a konyhában szívta el őket, miközben kinézett az ablakon, és magyarázott. Ha rossz jegyet kaptam számtanból, begurult, és a tópartra mutatva azt mondta:

– Látod, te is oda jutsz, ha nem tanulsz, mint az a sapkás tróger, aki golyóstollal kapirgál az árokban.

Lélekszakadva futottam, hogy lássam a trógert, mert kíváncsi voltam, hová jutok, de a faszi már a sarkon túl volt, vagy elbújt a bokorban, ahol bizonyára golyóstollal kapirgálta az árkot.

Úgy emlékszem azokra a napokra, mint a szabadtéri mozi filmkockáira a szakadó zápor mögött. Most úgy tűnik, mintha gyerekkoromban vagy ömlött volna az eső, vagy kánikula lett volna, vagy a háztömbünk legfelső lépcsőfokáig ért volna a hó, amelybe a szomszédok alagutakat ástak, mi pedig kazamatákat vagy jégkunyhókat a girhes haverjaimmal. Valószínűleg nem így volt: és megint felmerül bennem a kérdés, hogy az emlékezet miért csak a különlegességeket válogatja ki, hogyan vágja ki az időjárásból ezeket a lapokat, és helyezi rá más képekre, hogy végül a különböző fák ágai teljesen összegabalyodjanak, a madarak különböző irányokba szétröpüljenek róluk, összeütközzenek, összekeveredjenek, és értelmetlenül rikácsoljanak. Amikor Apucit megismertem, másodikos voltam, kis növésű és folyton elnyomott kisfiú, annyit érzékeltem a világból, mint egy pele, amelyik csak azért oson ki az odújából, hogy rovarokat fogjon, de mindig résen van, nehogy elkapják. Egyhangú, szomorú életemben mintha a napok nem különböztek volna egymástól, csak a ritmusuk, egy-egy kezdetet kijelölő vagy véget jelző hang. Az ilyen elnyomott lények valamilyen szagot bocsátanak ki, valamiféle aurájuk van, amely az egész környék agresszorai számára érzékelhető: a Stoian Militaru út aszfaltját feltörő bütykös gyökerek elgáncsoltak, hasra estem a kátránnyal kitöltött hézagokon, és lehorzsoltam a térdemet, nehezen gyógyult, hetekig ronda sebhely maradt utána. A háztömb mögött, ahol a lépcsőház bejárata volt, nagy építési terület kezdődött, sárral borított térség markológépekkel, kamionokkal és barakkokkal, amelyekből fura, sötét bőrű, két lábú lények jöttek elő. Ha a barakkok mellett mentem el, kutyafalkák tűntek fel, és rám ugrottak, mintha kiszagolták volna, hogy félek – rettegve gondoltam arra, hogy ki kell lépnem a lakásból –, aztán az iskolához érve a sárkány várt, Pop tanító elvtársnő, akitől, erre is csak később jöttem rá, megbetegedtem.

– Feleljen nekünk a tanuló… – ez a bevezető volt a megpróbáltatásokhoz. Aztán jött az, hogy pedig az anyuka pedagógus.

Nem tudtam, hogy itt is kiéleződött az osztályharc, és én az Anyának szánt pofonokat kapom, mert az elvtársnő szerint talán túl elegáns, túl szép és túl érzéki mert lenni.

Az elvtársnő nyúlszőr, azaz mű-nyúlszőr kucsmát viselt, olyan kövér volt, hogy alig fért el a katedra és a tábla között, de zseniálisan tudott gonoszkodni: mindig sikerült olyan észrevétlenül lepontoznia, hogy ne kaphassam meg a szemem előtt lebegő első díjat. Soha nem volt első díjam, sírva fejeztem be az első osztályt az elvtársnő megvető és Florentina szánakozó tekintetétől kísérve, ebbe a kislányba voltam titokban szerelmes óvodáskorom óta. Előttem van a nevezetes osztálykép elsőből, mögöttünk a világtérkép, fegyelmezetten ülünk és írunk, pepita ingben, lenyírva, csak két szemünk csillog, egyenlő szárú felfordított háromszöget alkotva a kényszeredetten összeszorított szánkkal. Nincs ajkam, addig rágtam, amíg vérzett, szerettem érezni nyelvemen a saját véremet, amit csak én és csak magamból szívhatok. A bal kezem temészetellenes védekező pozícióban. Ilyen állapotban talált rám és csábított el Apuci, és egy darabig úgy tűnt, hogy megváltoztak a dolgok, mert a család elzárt minden zajtól, mint egy szappanbuborék, amelybe nem jutnak be a vicsorgó kutyák vagy az elvtársnő nyúlszőr kucsmája.

Mielőtt meghívott minket a Szemünk Fénye utcába, át kellett esnünk a mitológiai előkészítésen, vagyis meg kellett tanulnunk előadni az alapvető mítoszokat, amelyek a naponta többször elhangzó pár szóban foglalhatók össze: „hét év anyámmal, tizenkettő apámmal”. Az anyja jó ideje meghalt, és az apja volt Tatus, a mesebeli alak, akiről én sokkal többet megtudtam, mint amennyit a szavak, csak a lényegre szorítkozó szavak elárulhattak róla, mert az ismétlések révén egy egész forrongó világ feltárult, egy tűzre tett bogrács, a fedő alól forró cseppek spricceltek ki a pörköltből, amelyeket most próbálok kóstolgatni, a nyelvemen forgatni, amíg ki nem hűlnek, hogy felidézzem az ízüket, valamennyi ízlelőbimbómmal megérintsem és különválasszam aromáikat. Tatus megbénult egy véletlen baleset folytán, amely rányomta bélyegét az életére: ez Georgică elrablása volt. Apuci első felesége, a titokzatos Gabriela („az a kurva, apukám”) lelépett Flocea Florin nőgyógyásszal („avval a trógerral”). Ez akkor történt, amikor az én új és jövendő apukám éppen az első korszakát élte, vagyis a „hét évet a béna anyával”, akit Tatussal közösen gondoztak. Gabriela egyszerűen lelépett, otthagyta a két férfit és a fél asszonyt, akit mosdattak és etettek, a kétéves kisgyerekkel, Georgéval együtt. Vagyis Georgicăval. Aztán a történet három év múlva folytatódott, a „hét év anyával” után, egyik délután, amikor Apuci éppen az Augusztus 23. tavon horgászott, Tatus és Georgică pedig cowboyos-indiánost játszott, és hogy a játék még izgalmasabb legyen, Tatus hagyta magát valahol a villa emeletén dróttal egy székhez kötözni. Lentről, a földszintről hallotta a kis Georgică hangját – a száját ütögetve tenyerével az indiánüvöltést utánozta. Egyszer csak hirtelen csend lett a házban, és a megkötözött öregnek összeszorult a szíve. Sokáig tartott, amíg kioldozta magát az unokája drótjaiból, és keresni kezdte a gyereket, futkosott a magnóliával szegélyezett úton, rekedt hangon kiabált, kiment a bulvárra, átment a parkon, hogy értesítse a fiát, aki a gyerek eltűnésekor éppen egy borospalackot horgászott a Riviera vendéglő asztalára. Úgy látszik, hogy az a ravasz Gabriela („az a kurva”) a kevésbé ravasz Flocea nőgyógyásszal („avval a trógerral”) együtt kileste a megfelelő pillanatot, hogy elrabolja a kicsit, és kiváló stratégákként már a csata előtt kifigyelték az ellenség mozgását. Ennek legelső következménye lett az öreg bénulása, aki élete végéig nyomta az ágyat, és ezzel elkezdődött a „tizenkét év apámmal”.

Amikor először látogattunk a Szemünk Fénye utcai villába, egy Boldog és Új Korszak kezdődött mindenki számára. Lefektették egy szeretetteljes és megértő együttműködés alapjait, ami főleg azt jelentette, hogy ki kellett takarítani azt az emlékekkel és piszokkal teli házat, amelyben egy koszos öregember lassan haldokolt. Tatus a földszinten feküdt, a nagyszobában, egy mocskos, lepedő nélküli ágy közepén („minek neki lepedő, apukám, úgyis maga alá csinál”), egy valamikor rózsaszínű selyempaplannal betakarva. Az egész házat átjárta a vizelet, a fekália és a romlott étel szaga. Az ételt Maricica néni, az öreg mosdatására és gondozására felfogadott szomszédasszony adogatta a szájába. A „hét év anyámmal és tizenkettő apámmal” hosszú pecázásokat jelentett az Augusztus 23. tavon, ott találkoztak és kockáztak a jóképű, fiatal férfiak, mint Mircea Sandu, Mitică Dragomir és Bebe Escrocu, és mindennap hordószámra itták a zsidvei bort, ásványvízzel („nyáron, apukám”).

Tatus már beszélni sem tudott, érthetetlen és obszcén hangokat adott ki az elfacsarodott, félig nyitott, behorpadt száján, mint amikor egy lufiból kiengedik a levegőt. Csak evéshez tette be a fogsorát, mert zavarta. Az ágya mellett egy koszos Miki egeres csésze állt. A vízben ételmaradékok úszkáltak, a csésze mellett tányér, rászáradt a főzelék, benne a vízbe áztatott kenyér rózsaszínű masszává állt össze. Az ágy mellett volt még egy ugyanolyan zöld szék, rajta egy hosszú antennás, piros Sport televízió, amely mindig be volt kapcsolva, és képernyőjét sárga-zöld, a tavaszi Augusztus 23. tóhoz hasonló, átlátszó műanyag takarta. Csendben leültünk, ki hova tudott, nekem az ágy szélére kellett ülnöm, amikor Apuci bemutatott minket:

– Apu, ő a feleségem, Mirela!

– Hrrrrrrrr, ghrgrhgrh, pft.

– Apukám!

Ordítania kellett, mert Tatus nem hallott túl jól.

– Ő pedig Bobiţă, Mirela kisfia!

– Grhgrhgrhgldklhhhkjgrl.

– Menj, apukám, puszild meg, mert megőrül a gyerekekért. Az a kurva elrabolta az unokáját, magukkal vitték avval a trógerral…

Majdnem belehaltam, rettenetesen émelyegtem és undorodtam a szagoktól, de közelebb mentem, lassan, azt kívántam, bár sose érnék oda a felém nyújtott karmokhoz és a rám tátongó szívókoronghoz. Tatus mondani próbált valamit, jobban artikulált, de csak valami nyögés jött ki belőle, mint a felmelegített leves párája. Közelebb mentem a szájához, behunytam a szemem, és úgy tűnt, teljesen tisztán hallom:

– Georgică, hát visszajöttél Tatushoz…

A többi olyan, mintha a Sport tévé képernyőjére tett sárgás plexin át látnám. Egész nap a ház körül voltunk, megpróbáltuk kiirtani a hátsó udvart borító gyomot, Luluțával játszottam, úgy tűnt, ő a legtisztább az egész házban, kergetőztünk, igyekeztem lépést tartani vele a kertben is, a házban is, ahol gyorsan felszaladt a lépcsőn, visszafordult, bement Tatus szobájába, megnyalogatta az arcát, belenyalt a tányérjába is, aztán megint kirohant. Hallottam, hogy vitatkoznak az emeleti fürdőszobában, ahol nagy öntöttvas kád állt.

– Bogaram, maradj ott, ne menj be! Te, Virgil, ezekkel csinálni kell valamit, valamilyen megoldás kell.

– Nyugodj meg, apukám, egyszer már elintéztem őket.

Elment mellettem, gyorsan lerohant a lépcsőn, dübörgött, mint egy elefánt.

Ekkor kihasználtam a figyelmetlenségüket, és bementem. Először semmit se értettem abból, amit látok, aztán megrezzent a kád sötét mélye, mint amikor a sima tenger felülete lassan hullámozni kezd. Valahonnan a mélyből jövő remegést éreztem, végigszaladt az ágyékomon, föl a gerincemen, és megállapodott a fejemen. Égett a szemem, reszkettem, és egy pillanatig erős késztetést éreztem, hogy beleugorjak abba a fekete, olajos tengerbe a kád fenekén. A tetején azonban kezdtek előtűnni a csápok, a lábak, a kitinpáncélok, és amikor már az eszem is képes volt felfogni a látvány részleteit, csak akkor döbbentem le teljesen. A kád tele volt csótánnyal, kövér, fekete bogarakkal, némelyik akkora volt, mint az öklöm, egymás hegyén-hátán mászkáltak, lecsúsztak a kád szélén, hanyatt esve legurultak, és úgy hullámzottak, mint egy lusta, nagy lény elalvás előtt.

– Na, ugye, mondtam, hogy ne menj be. Most láthatod.

Apuci egy sörösüveget hozott, színtelen folyadék volt benne, és egyenletesen a kád szélére locsolta.

– Menj ki a fürdőből, apukám, mert ez veszélyes.

Gyöngéden eltolt onnan, aztán meggyújtott egy gyufát, és a kádba dobta. A plafonig csaptak fel a lángok, és az emlékezetem makacsul megőrizte azt az édeskés, undorító szagot meg azt a marcangoló, kaparászó zajt, mint a tücsköké, kabócáké; kabócák hatalmas serege menekült a tűzvész elől. Lerohantam a lépcsőn, lekuporodtam az udvaron a fűben, Luluța mellé, aki ott lihegett a napon, sírtam, és kivert a hideg veríték.

Aznap este mind összegyűltünk Tatus szobájában, akit tisztába tettek, kicserélték a lepedőjét, felemelték a fejét, és feltámasztották egy nagy párnával. Vicces sapka volt a kopasz fején, kicsit kicsi neki (Georgicăé lehetett), egy bojtos sapka (a bojt egy szál cérnán fityegett), és a felhajtott szélén fehér síelők siklottak le a völgybe boldogan, pont úgy, mint a Bucegi cigaretta dobozán („halál a síelőkre, apukám”). Nyolckor volt a híradó, és rögtön Cornelius Roșiianu bevezetője után megjelent Ceaușescu, amint éppen egy építkezés alapozását felügyeli, vagy útmutatásokat ad egy sisakos mérnökcsoportnak. Ekkor láttam, hogy Tatus megelevenedik, hadonászik az összes csontjával, amelyet az izomkötegek még mozgatni tudnak, és tisztábban, mint bármikor, fél szájával szavakat formál: „Az isten bassza meg a kurva anyádat, te sátán!”, és ugyanabból a szájból hihetetlen erővel kilövellt egy akkora köpés, mint a Sport televízió előtt pontosan a vezérrel szemben ülő Luluța feje, és a földön végképp és teljesen egyesült a tegnapi és tegnapelőtti köpésekkel, hódolatként a sárga plexi előtt, amely megszűrte, és majdnem színessé vagy legalább szépiabarnává alakította a képet az apró monitoron.

Azután hétvégén rendszeresen eljártunk a Szemünk Fénye utcába, vagy mind a hárman, vagy csak én Apucival, aki engem is bevezetett a naphalra és vörösszárnyú keszegre horgászók csodás világába. Később Anya lemondott arról, hogy megtegye odáig az utat a Berceni negyedből. Akkoriban még nem ért el az út a Brâncoveanu metróállomásig, gyalogolni kellett a Șura Maréig, leszállni a Pieptănarinál, átszállni az Unireánál, és jó másfél óra múlva leszállni a Muncii téren, ahonnan még jó messze volt a park. A Riviera vendéglő, cirkuszéhoz hasonló kupolájával, a tóparton állt, és ahogy az első kukacot vagy gilisztát („Apukám, egy igazi horgász elharapja a gilisztát”) felrakta a horogra, otthagyott a zöld vízben tükröződni, egyedül a kukacaimmal, és ment a kirakott asztalokhoz, ahol szombat délutánonként mindig heves kockajáték vagy pókerezés folyt, jól meglocsolva egy-egy üveg zsidvei borral („nyáron, apukám”) meg ásványvízzel. Azok a napok mind egyetlen meleg nappá olvadnak össze, amikor a tó rohadt békalencsétől szaglott, és bemenekültem egy fűzfa alá, jó messze a stégtől (próbáltam kideríteni, amennyire tőlem tellett, hogy így volt-e), de aztán a naphalak vagy megőrültek, vagy a melegtől elkezdtek olyan élénken, csaknem öngyilkosan harapni a horogra, hogy még ma sem találok rá magyarázatot. Két óra alatt megtöltöttem néhány nejlonzacskót apró, szálkás, vörösszárnyú keszeggel, amikor pedig elfogyott a csali, és utoljára üresen dobtam be a horgot, ráakadt egy jókora vörösszárnyú keszeg, mert nem akart egyedül maradni a tóban. Amikor felálltam, hogy összeszedjem a dolgokat, elment mögöttem a sétányon két cigány, mindketten nagyobbak voltak, mint én, és egyikük kitette a farkát a napra, úgy vonult, nyitott sliccel, és nekem óriásinak tűnt a farka, olyan volt, mint egy lengyel kolbász, amilyet olykor-olykor Apucinak sikerült feketén beszereznie. A nagyobbik elkapta a tekintetemet, és rám vigyorgott, csúfnak tűnt a vigyora, nem tudtam, mit akar tőlem, volt valami rossz a grimaszában, nem olyan volt, mint az ismerősök mosolya, volt benne valami sértő, felállt tőle a szőr a tarkómon, akárcsak a kádban lévő csótányoktól vagy a Tatus orra alatti szívókorongtól. Megragadtam a nejlonzacskókat, és siettem a kerthelyiséghez, ahol Apuci még nem fejezte be a visszavágót, de fegyelmezetten ültem a széken, egészen addig, amíg már majdnem késő lett. Fölszálltunk az utolsó villamosra, mert egy taxi se vitt volna el a halas zacskókkal, amelyekből csöpögött a tó büdös vize. Apuci elaludt az ülésen, én a halakra vigyáztam, alig vártam, hogy a zsákmányomat megmutassam Anyának. Anya persze már megőrült az idegességtől, rá se nézett a halakra, fogta Apucit, aki idétlenül nevetgélt, alig állt a lábán, és a tarkójánál fogva bevonszolta a fürdőszobába, ráengedte a hideg zuhanyt, ahogy az Ezredes elvtársnőtől látta, amikor a férje vagy a fia lerészegedett. Többször voltunk ketten horgászni, aztán egyedül is elengedett, ő ott maradt a hátsó udvaron, ahová a haverjait is behívta egy sörre vagy egy fröccsre, és én csak akkor mentem haza, ha már lebukott a nap a Riviera mögött, de annyi naphalat már soha többé nem fogtam. És azt a nagy farkú srácot sem láttam soha többé.

’89 tavaszán több olyan dolog is történt, ami eltávolított minket a házunktól, és amelyekre azért került sor, hogy levegyék a fátylat a Băneasa erdőben készült képről, mint az átlátszó műanyagot a Sport tévé elől: a magnóliavirágzás utáni első látogatáskor nem találtam ott Luluțát. Estig mindenütt kerestem, a ház körül és az Augusztus 23. parkban, rekedtre kiabáltam magam, és amikor besötétedett, ott kellett maradnunk, mert túl késő volt az egész városon át hazagyalogolni a Berceni negyedbe. Fenn aludtam az emeleten, Anya karjaiban, de egész éjjel csak Luluța járt a fejemben, meg a nyálas Tatus, aki Georgicănak becézett, végül a fekete, édeskés szagú bogarakról álmodtam, özönlöttek a kád csapjából, az arcomat simogatták, a segítségemért könyörögtek, tudtom nélkül türelmesen végignézték az életemet, mint egy filmet, amit előre-hátra lehet tekergetni, kiválasztva azt a pillanatot, amikor a saját világukból beosonnak az enyémbe, hogy behatoljanak az orromba és a számba, a fenekembe és a köldökömbe, hogy apránként és kitartóan szétrágják a mellkasomban lüktető húsdarabot.

Aztán nyár felé Tatus meghalt, véget vetve így a legendás tizenkét évnek. Maricica néni talált rá, homlokára csúszott sapkával és tátott szájjal, mintha egy újabb köpésre készülne az elvtárs megjelenésekor. Apuci kiürítette a házat, megmentette, ami még menthető volt, és végleg hozzánk költözött. Addig valahogy olyan ideiglenesen éltünk együtt, mint egy táborban, és ugyanolyan boldogan. Vagy talán csak én voltam boldog. A napok csendes egymásutánisága olyan nyugalmat árasztott, amire egy fiúgyermek abban a korban öntudatlanul vágyott. Ők reggel hatkor munkába mentek az IMGB-be, én felkeltem, reggeliztem, aztán iskolába mentem a nyakamba akasztott kulccsal. Kezdtem megérteni Pop elvtársnőt, ahogy az ember megérti a ház sarkánál rá leselkedő harapós kutyát: elkerüli, megtervezi a menekülést, köszörüli a torkát, próbálja titkolni a félelmét. A rejtőzködés valóságos bajnokává fejlesztettem magam, fölvettem a pad vagy az előttem ülő színét, igyekeztem hétfőn nem otthon felejteni a pionírnyakkendőmet és az átlátszó gyűrűt, amivel elöl össze kellett fogni, egyáltalán, minél észrevétlenebb maradni. De a harapós kutyához hasonlóan az elvtársnő is természetfölötti ravaszsággal rendelkezett, révedező pillanataimban rajtakapott, és máris ugrott, hogy belém harapjon, értett hozzá, hogy jól összezavarjon, mint egy agyafúrt olimpiai bíró, aki folyton lepontozza a mi lányainkat. Például amikor váratlanul kihívott a táblához, hogy gyorsan írjam fel, Gheorghiță. Én pedig azt írtam, Ghiorghiță. Amiért aznapra máris visszaküldött az első osztályba. Egy fejjel magasabb voltam a többieknél, és mintha ma lett volna, úgy emlékszem az előttem ülő gyerek arcára, ahogy felém fordulva megkérdezi, hogy megbuktam-e. Sírva mentem haza, felkuporodtam az ágyra, és szabadjára engedtem egy új érzést, amit egészen addig nem ismertem: a gyűlöletet. Kiokádtam magamból az összes káromkodást, amit valaha a háztömb mögött hallottam, azt kívántam, hogy kínok közt dögöljön meg, lubickoltam ebben az új és erővel felvértező érzésben, amire öntudatlanul is nagy szükségem volt.

A legsötétebb korszak volt, hallotttam, hogy Anya és Apuci suttog esténként a konyhában, és már tudtam olvasni az akkori idők jeleiből. Kevés kivétellel minden este „finom krumplipaprikás” várt, mert a csirkelábból és -nyakból főzött csorba már különleges csemegének számított. Apuci szerzett egy átlátszó műanyag tokos élemiszerellenőr-igazolványt, és esténként elvitt magával, hogy végigjárjuk a hentesüzleteket és a boltokat, ahol a hírek szerint árut kaptak. Ősszel, amikor jött a hideg, fekete kabátot vett fel, még a nagyapámé volt, hozzá nutriakucsmát. Olyan volt, mint egy királypingvin-fióka, a mellén tartotta a kezét, a két gomb között, mint Napóleon, és onnan nyúlt be hirtelen a pult mögé, miközben odasúgta a boltosnak: „Nekem ilyenem is van!”, és előkapta az Igazolványt. Ha szerencséje volt, a boltos berezelt, és elővett a pult mögül egy csirkét, vagy mint egyszer karácsonykor, a hátsó ajtóhoz hívott, és eladott nekünk egy malacot. Csakhogy egy disznó, pláne ’89-ben, nem is volt disznó, ha mások nem látták, úgyhogy akkor este a műanyag zsákba tett disznóval, csöpögött belőle a vér, elsétáltunk a Bigbe, a pókerozó és kockázó cimboráihoz, ahol estig játszottunk, de akkor Apuci már nem állt a lábán, úgyhogy két ottani haverja vitt haza minket, miután megígérte nekik, hogy nálunk házi bort („tisztán, apukám”) ihatnak a Vlad Țepeș poharaiból. Anya elsápadt, amikor meglátott minket az ajtóban, a röhécselő Apucit, engem koszosan és éhesen egy véres jutazsákkal, meg a két idegen, sötét alakot, akik vigyorogtak, mint a zsákban a malac.

– Nézd, apukám, itt a malac!

Akkor éjjel iszonyúan veszekedtek, ahogy már nagyon régen nem hallottam őket, mint amikor egy lefödött, fortyogó fazékból az összes barnás hab lobogva kifut. Anyu valamilyen feltételezett félrelépésekkel jött elő, aztán a képébe vágott mindenféle disznóságot, amit csak foszlányokban hallottam és értettem a hálószobában, ahol kuporogva vártam a mézet. Apuci hozzánk költözésével megszakadt a rituális együttalvásom Anyával. Este nyolckor ágyba bújtam, és kitartóan figyeltem az ágy lábánál lévő masszív szekrényen az árnyakat, mert nem záródott rendesen az egyik ajtaja, és azt képzeltem, hogy onnan jönnek elő az éjszakai lények. Kényszerítettem magam, hogy az Oltenița úton elhaladó autók párhuzamos fénycsóváit kövessem és számoljam a plafonon. Áldottam az olyan estéket, amikor elalvás előtt Apuci leült az ágyam szélére, átölelt, és azt mondta:

– Gyere, apukám, dugd ide a hónom alá a fejed. Itt van a méz, attól elalszol…

És tényleg elaludtam a kövér mellén, az összekulcsolt keze alatt, és azt álmodtam, hogy egy repülő kamionon vagyok, nagy nyomtatott betűkkel rá volt írva, hogy ROMAN, és kis ágyacskákban sorban ott feküdtek rajta mind az osztálytársaim. Azokon az estéken Apuci is, én is, szavak nélkül, kölcsönös megelégedéssel kommunikáltunk. Férfi létére, miután megjött az IMGB nehézgépgyártó részlegéről, és minden idejét a konyhában töltötte a tűzhely előtt, ahol sült a padlizsán vagy a hentesbolt hátsó ajtajánál szerzett malac csodálatos tarja, Apuci nagyon jó szagú volt. Akkoriban még nagyon tiszta férfi volt, még az emléke is tisztaságot áraszt, ezért szívesen emlékszem rá, ahogy ült a konyhaasztalnál, ujjai között a Mărășești cigaretta, és valamit írt a „jegyzetfüzetébe”. A jegyzetfüzet szerintem Anyát kezdte helyettesíteni, mivel minden újabb veszekedés után elvonult vele, hogy írásban elemezze a történteket, aztán karikatúrákat rajzolt, mert az volt az egyik titkos szenvedélye. És a körülötte szálló füsttel, az asztalon a borospohárral, a hamutartóban a cigarettával úgy emlékszem rá, mint egy tiszta és kövér szopós malacra, ahogy az okosat játssza az egyetemi kockás füzetben: „Eladó a Szabadság!”, írta be rögtön a forradalom után az egyik kövér alak szájához kanyarított buborékba. „Szóval érted, apukám?” Egyetértően bólintottam, és próbáltam megjegyezni, hogy rajzolja azokat a mókás, hosszú savanyú uborka orrú alakokat, akiknek a szájából a buborékok lógtak.

’89 telén újabb fontos esemény történt új családunkban: Apuci megtalálta Georgicăt. Úgy látszik, a Flocea család két tagjának csak az élelmiszeradagra fájt a foga, és a gyereket berakták valami gyermekotthonba (hosszabbított programú iskolába), valahol Bușteni környékén, egy internátusba, ahol a kis álindián, aki dróttal megkötözte Tatust, igazi vademberré nőtte ki magát. Megszálltunk a drótkötélpálya melletti Alpin Hotelban, engem a szobában hagytak, ők pedig elmentek visszaszerezni a gyereket. Ami nem volt könnyű, mert éppen kiszökött az erdőbe, ahol, úgy látszott, a legtöbb időt gombászással tölthette. Magas, szőke, kék szemű, jókötésű fiú volt, mindig éhes. Nem ismerte meg az apját, és azt hiszem, neki is nagyon fura volt a helyzet, de közel sem olyan nyomasztó, mint nekem, aki a sors kegyeltjének éreztem magam, és annál szégyenletesebb volt, hogy a szervezetem mégsem volt képes hasznot húzni ebből a kiváltságból. Mindketten megjátszottuk, már amennyire ez a korunkbeli fiúknak sikerül, a spontán, kölcsönös barátságot, de az első naptól bizalmatlanok voltunk egymással, ami végig elkísért minket.

Vasárnap este könnyezve és zsebkendőt lobogtatva elváltunk, aztán Apucinak a szálloda vendéglőjéből az igazolványával, teljes erőbedobással, sikerült egy egész sült csirkét szereznie, amit otthagyott neki a szobájában, ahol hét másik fiúval együtt lakott. Egész úton hazafelé az a csirke járt a fejemben, ahogy ott maradt magányosan a nyolc éhes száj között, tulajdonképpen róla álmodtam, és csak akkor ébredtem fel, amikor a vonat elhaladt az Északi pályaudvar előtti középkori tégla őrtornyok mellett.

Egy hónappal később, ami alatt Apuci egyedül látogatta minden szombaton, kitört a forradalom, és úgy látszott, felgyorsult az idő, mint ahogy minden, ami a fejemben egy filmszalagon volt, és tetszés szerint bárhol megállíthattam és magyarázhattam, most hirtelen felpörgött. Márciusban elmentem az első táborozásra, aztán egynapos szünettel rögtön a másodikra. A két táborban kétszer szerelmes lettem, megkóstoltam az első cigarettámat, és megittam az első sörömet. Amikor hazaértem az első, alsótemesi táborozásból, csak Anya volt otthon, és alig beszéltünk, mert beleszerettem egy nálamnál nagyobb lányba, akit viszontláttam másnap a tengerparton. Ott, Eforie Nordon hívott fel Anya, hogy elmondja, mire hazamegyek, Apuci már nem lesz ott, mert úgy döntöttek, elválnak.

– Valójában csak a saját érdekét nézte, visszaszerezte a fiát, csak ezt akarta – zárta le Anya a történetet, és fel sem merült benne, hogy ott az eforiei posta telefonfülkéjében egy régi, a băneasai erdőben készült fénykép körvonalai és színei úgy folytak össze bennem, mint amikor a fényképpapírt nem tesszük elég gyorsan az előhívóból a fixálóba.

Ahogy kiléptem a Militari úti négyemeletes tömbházból, ahová azért hívtál, hogy tanítás után „mi még azért találkozzunk, apukám”, eszembe jutott, hogy összeszorult a szívem ott, Eforién. Most már nem annyira, mert az idő lánctalpa alatt a szívszorulások is enyhülnek, belevesznek a világ zajába. A szemedbe néztem, próbáltam elvonatkoztatni a többiektől, akik a lakásodban nyüzsögtek, miközben te egy fiatal cigánylánnyal egyezkedtél, hogy „szopd már le ezt a gyereket”. Kirohantam a nyitott ajtón (az ajtók nyitva, mindig nyitva voltak, a gatyáid mindig rongyosak), rohantam, vissza se néztem, a 336-os megállójáig, menekültem, minél messzebb tőled és a mézszagú hónaljadtól.

Tartalom

Apuci