Mary Alice Monroe

PARTI HÁZ KIADÓ

„Minden lélekben van egy kis szivárvány…”

(Reményik Sándor)

Mary Alice Monroe

PARTI HÁZ KIADÓ

A mű eredeti címe

Beach House for Rent

Copyright © 2017 by Mary Alice Monroe, Ltd.

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FREI-KOVÁCS JUDIT

Szerkesztette

KISS BÉLA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISSN 2064-7115

ISBN 978 963 452 617 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Louise Burke-nek és Jennifer Bergstromnak hatalmas szeretettel és őszinte elismeréssel

Kedves Olvasó!

Ha ön egy kicsit is hasonlít hozzám, akkor szívesen sétálgat a tengerparton, és örömét leli abban, hogy temérdek tengeri és gázlómadarat lát arrafelé: a víz felett kecsesen sikló pelikánokat és partfutókat, amelyek próbálják elkapni a hullámokat. A gázlómadarak a világ legcsodálatosabb vándorai közé tartoznak. Rengeteg fajuk több ezer kilométert is utazik évente. A vándorlásuk során fontos megállókat ejtenek útba, amelyek a túlélésükhöz elengedhetetlenek. Ha ezeken a helyeken bármi megzavarja őket, akkor létfontosságú energiát pazarolnak el. A költő madaraknak ilyenkor el kell hagyniuk a fészket, így tojásaik vagy fiókáik könnyen a ragadozók prédájává válhatnak. A vándormadarakat kutató tudósok az elmúlt években a gázlómadarak számának drasztikus csökkenését dokumentálták.

Sok olvasómban felmerül a kérdés, hogyan segíthetne ebben a helyzetben. Több egyszerű, ám döntő fontosságú dolgot tehetünk ez ügyben:

• Ne engedjük, hogy kutyák vagy gyerekek felzavarják vagy elkergessék a gázlómadarakat. A kutyákat vegyük pórázra, ha a közelben madarak vannak. Igazság szerint, ha már csak ennyit megteszünk, az is sokat számít.

• Kerüljük el a táblákkal jelzett költőhelyeket, hiszen akaratlanul is fészkekre léphetünk.

• Ha a közelünkben hangosan káráló madarat hallunk, az azért is lehet, mert a fészkéhez vagy a fiókájához túlságosan közel kerültünk.

• Kerüljük el a szigetgátakat, a keskeny öblöket és a néptelen tengerpartokat, ahol madárrajok gyülekeznek. És ne engedjük a kutyánkat ezeken a helyeken szaladgálni.

• A szemetünket mindig vigyük magunkkal.

• Ne kössünk ki a kisebb hajónkkal, csónakunkkal olyan helyen, ahol madarak, például pelikánok költenek.

• Bizonyosodjunk meg róla, hogy a használatot követően minden horgászzsinórt és horgot elraktunk, és nem marad egy sem a vízben.

• Tanítsuk meg a gyermekeinknek és az unokáinknak, hogy vigyázzanak a tengeri és a gázlómadarakra. Ők a jövőnk zálogát jelentik.

Az önök segítségével a szeretett gázlómadarainkat a jövő nemzedékei is csodálhatják.

Mary Alice Monroe

ELSŐ RÉSZ

Érkezés

1. fejezet

Dél-Karolina, Isle of Palms

2016. március

A tengerparti ház egy dűnén üldögélt, amely az Atlanti-óceánra nézett. Apró, sárga épület volt, szinte beleolvadt a perje, a tengeri zab és a zsenge, sárga kankalin hullámzó tengerébe, amelyről a nevét kapta. Mintegy nyolcvanöt éve tűrte már a hurrikánok dühöngését, a tajtékzó hullámok támadásait és a sós levegő pusztítását. Kiállta az idők próbáját.

A tengerparti ház igazi túlélőnek bizonyult.

Akárcsak én, gondolta Cara Rutledge, miközben felnézett a házra. Az egyik kezében egy ecsetet tartott, a másikkal pedig eltakarta a szemét a nap lágy sugarai elől, miközben elégedetten méregette a ragyogó fehér festéket, amellyel az imént varázsolta újjá a verandát és a korlátokat. Vajon hányszor festettem le ezt a verandát?, tűnődött. Hányszor javította meg a pergolát, a vízvezetékeket, hányszor metszette meg a fákat és a bokrokat? A tenger közelsége együtt járt azzal, hogy az embernek folyamatosan gyakorolnia kellett a javítgatás és szépítgetés művészetét, különösen, ha egy olyan öreg nyaralóról volt szó, mint a Primrose Cottage. Ám Cara nem sajnálta sem az időt, sem a pénzt. Tudta, hogy minden évben javítgatja és lefesti majd, amíg képes felemelni az ecsetet, vagy ki tudja fizetni a vízvezeték-szerelőt. Hiszen ez az 1920-as években épült tengerparti ház több emléket őrzött a családjáról, mint a charlestoni Tradd Streeten álló műemlék épület vagy az értékes, több száz éves antikvitások, amelyek megtöltötték a Rutledge család otthonát.

Csupa jó emléket, helyesbített Cara, és sóvárogva elmosolyodott, amikor a gondolatai visszarepítették a gyermekkora önfeledt pillanataihoz.

Kis korában a nyár egyet jelentett azzal, hogy az édesanyjával, Oliviával és a bátyjával, Palmerrel otthagyták Charleston nyüzsgését és zaját, hogy kiköltözzenek az Isle of Palmsra, a Primrose Cottage-ba. Csak egy kőhajításnyira volt tőlük, úgy harminc kilométeres út lehetett a Grace hídon át, de annak idején olyan nagynak érződött a különbség, mintha egyenesen egy másik országba érkeztek volna. Sok lány, akit az iskolából ismert, a Sullivan’s Islanden töltötte a szünidőt a családjuk nyaralójában. Ám Cara anyja kijelentette, hogy ő jobban szereti az Isle of Palms elszigeteltségét és a parti erdőséget. Cara maga is jobban kedvelte az Isle of Palms Huckleberry Finn-es hangulatát, ahol az édesanyja nyugodtan kitárhatta a szúnyoghálós ajtót, és hagyhatta, hogy a gyerekei szabadon szaladgáljanak az öt órakor feltálalt vacsoráig.

Cara felsóhajtott, ahogy elnyelte az emlékek örvénye. A tekintete végigsiklott a ragyogó azúrkék égbolt alatt pihenő, különös kis házon. Életének számos fontos pillanata kötötte ide. Itt tanult meg úszni a parton, a hátsó verandán csókolózott az első szerelmével, itt osztotta meg a titkait a legjobb barátnőjével, Emmivel, miközben házi süteményt ettek és jegesteát iszogattak a konyhában. Itt törte el először valamijét, amikor leesett a tölgyfáról, amely büszkén pompázott, amíg a Hugo névre hallgató hurrikán ki nem döntötte. A sziget túlsó felén folyó Hamlin patakban fogta ki élete első halát, és szeretkezett Brett-tel a dűnéket borító tengeri zab lágy zörgésében. Mert az összes emléke közül ezek voltak a legkedvesebbek: a közös emlékek a férfival, akibe érett nőként szeretett bele, hogy együtt kezdjenek új életet itt, az Isle of Palmson.

Cara lehunyta a szemét és teleszívta a tüdejét, belélegezte az édes tengeri levegőt. Hallotta a sziget hangjait: a méhek lágy zümmögését, az óceán dorombolását. Érezte a haján a szellő simogatását. És valahányszor felidézte a tengerparti házhoz kötődő emlékeit, azonnal megjelent előtte az édesanyja képe. Olivia Rutledge, akit mindenki csak Lovie-nak hívott, törékeny, kortalan nő volt, szőke haját stílusos kontyban kötötte össze, kék szeme melegen ragyogott. Amikor Cara kinyitotta a szemét, most is úgy érezte, bármelyik pillanatban kiléphet a ház mögül a Teknőscsapat piros vödrével a kezében.

A Primrose Cottage az édesanyja nyaralója volt. Nem, helyesbített Cara, amikor jobban belegondolt. Többet jelentett egy nyaralónál. Ez a kis ház menedék volt az anyja számára. Olyan hely, ahová elbújhatott. Ahonnan ihletet meríthetett. Lovie azért jött ide, hogy megszabaduljon a charlestoni társasági élet terhes kötelezettségeitől. A szigeten szabadon hódolhatott a szenvedélyének, vagyis a tengeri teknősöknek. Lovie volt az Isle of Palms első „teknősmentő hölgye”. Ő szervezte meg az első teknősmentő csapatot. Még az egyetlen lányát is Carettának nevezte el az álcserepesteknős latin nevéről, ami Carát egész életében bosszantotta.

Amikor Cara kicsi volt, nagyon közel álltak egymáshoz, de ahogy magas, szoborszépségű nővé cseperedett, a véleménye árnyaltabb lett. És egyszer csak azt vette észre, hogy egyre távolabb kerül az anyjától – jobban mondva a szüleitől.

Különösen az apjától.

Amikor Cara betöltötte a tizennyolcadik évét konzervatív édesapja, Stratton Rutledge nagy csalódására korántsem lett belőle olyan déli szépség, amilyennek lennie kellett volna. A haja túl sötét volt, a lába túl nagy. Túl magas volt, túlságosan szenvedélyes könyvmoly, és még annál is önfejűbb. Amikor kitűnő bizonyítvánnyal leérettségizett a helyi középiskolában, közölte a szüleivel – méghozzá olyan hangnemben, amelyből nyilvánvaló volt, hogy pontosan tudja, nem támogatják majd a döntését –, hogy nem a helyi főiskolán folytatja a tanulmányait, amit kinéztek neki, hanem egy északi egyetemre jár majd. Talán a Bostoni Egyetemre. Vagy akár a Harvardra. Büszke volt rá, hogy felvették. Ám az apja nem volt hozzászokva, hogy bárki is ellentmondjon neki, főleg nem a lánya.

„Mégis ki a fenének képzeled magad, kislányom? – üvöltötte, a hangja visszaverődött a pazar ház tágas étkezőjének falairól. Az anyja néma csendben ült az asztal túlsó végén, és alázatosan lesütötte a szemét. – Azt csinálod, amit mondok. És ha ki merészeled tenni a lábad ebből a városból, sőt ebből a házból, megszakítok veled minden kapcsolatot, megértetted? Elmehetsz, de akkor ne számíts tőlem egyetlen dollárra, egyetlen bútordarabra, de még egy biccentésre sem, amikor elsétálsz mellettem vagy anyád mellett az utcán, világos?”

De Cara jobban hasonlított az apjára, mint azt a családfő gondolta volna. Sarkon fordult, és a lehető legtávolabb futott a szüleitől, a házuktól, Charlestontól és a déli nőkkel szembeni elvárásoktól – északra menekült, hogy megtalálja a szabadságot és megcsinálja a szerencséjét. Az apja tartotta a szavát. Kitagadta, és nem is gondolt rá többé. Nem volt hajlandó kifizetni a tandíját, ezért Cara nem járhatott a neves bostoni egyetemre. Ehelyett megpályázott egy kezdőknek meghirdetett állást egy chicagói reklámcégnél, és hét évig járt esti iskolába, miközben teljes munkaidőben dolgozott, míg végül megszerezte a kommunikáció szakos diplomáját. Egyre feljebb jutott a ranglétrán, és bár nem lett gazdag, sikert sikerre halmozott a kemény munkájának köszönhetően. Cara mindössze egyszer ment haza, a bátyja esküvőjére, ezenkívül elvétve küldött egy-egy képeslapot karácsonyra vagy a születésnapokra. Egyszer-egyszer beszélt telefonon az anyjával. A családjával való kapcsolata felszínes udvariaskodásra korlátozódott.

Amikor az apja meghalt, Cara hazautazott a temetésére. A végrendelete ugyanolyan volt, mint ő maga – hűvös és haragtartó. Ahogyan annyi évvel azelőtt megesküdött rá, nem hagyott Carára egyetlen bútordarabot sem. De Cara nem is számított rá, és nem is akart tőle semmit. Ám az édesanyja részéről tapasztalt cinkos csend rosszulesett neki.

Aztán a negyvenedik születésnapján Cara kapott egy levelet, amelyben az anyja arra kérte, hogy látogassa meg. Cara eleget tett a kérésnek. És a tengerparti házban töltött hétvége után egész nyáron ott maradt, és kibékült az anyjával.

– Ó, anya! – suttogta olyan halkan, hogy a hangját magával ragadta a lágy szellő. A rák újra elszakította Lovie-t tőle nem sokkal azután, hogy egymásra találtak. És Carának még tíz évvel később is összeszorult a szíve az édesanyja hiányától.

Az apja mindent Palmerre hagyott. Ám a tengerparti ház az anyjuké volt, és amikor Lovie meghalt, Carára hagyta, mert tudta, éppen olyan szeretettel és a részletek iránti odaadással viseli majd gondját a Primrose Cottage-nak – az összes titkával együtt –, ahogyan ő maga tette. És Cara betartotta az ígéretét.

Miközben a kis házat nézegette a lemenő nap halványuló fényénél, Cara bánatosan megrázta a fejét. Ha valaki tizennyolc éves korában azt mondta volna, hogy évtizedekkel később visszatér az Isle of Palmsra, és a Primrose Cottage háziasszonya lesz, jót kacagott volna rajta.

Mégis ott volt, lassan ötven felé közeledett, hozzáment élete szerelméhez, és újra kifestette a Primrose Cottage-ot. Ki mint vet, úgy arat, ahogy az édesanyja mondani szokta. Cara halkan felnevetett, és megrázta a fejét. Mint mindig, az anyjának ezúttal is igaza volt.

Cara kihúzta az elmacskásodott vállát, és átbotorkált a homokon a vadvirágok között a türelmesen várakozó, szappanos vízzel teli vödörhöz. Beletette az ecsetet, hogy kiázzon, majd a derekára szorította a kezét, és még egyszer megnyújtóztatta a sajgó izmait. Az ötven semmiképpen sem az új negyven, legalábbis Cara véleménye szerint.

Elég az ábrándozásból!, korholta magát, amikor visszatért a szokásos gyakorlatias, komoly hozzáállásához. Hamarosan beköszöntött a nyaralószezon, így még rengeteg teendő várt rá – és sajnos nem engedhette meg magának, hogy felbéreljen valakit. Eltökélte, hogy olyan állapotban tartja a nyaralót, ami megfelel az édesanyja által felállított mércének. Nem vette azonban számításba a kora tavaszi napfény erejét, és máris érezte a karján az égető nap tűszúrásait.

Ám ekkor meghallotta, hogy egy kocsi érkezik a kaviccsal felszórt felhajtóra, és ez kizökkentette a töprengésből. Abbahagyta a karja tanulmányozását, hátranézett a válla fölött, és látta, ahogy a bátyja csillogó fehér Mercedese megáll. Palmer egy pillanatra megnyomta a dudát, hogy jelezze, megérkezett. Cara felkuncogott, amikor arra gondolt, hogy Palmer megjelenését mindig harsonaszónak kell kísérnie. Levette a férfifarmeringet, amely tele volt kimoshatatlan festékpöttyökkel – ez volt az egyik, amit Brett nem volt hajlandó felhúzni –, a fekete pólójáról, és a közelben álló talicskába dobta. Az autó ajtaja kinyílt, és előbukkant egy pár fényesre pucolt, rojtos bőrmokaszin, majd Palmer Rutledge hangos nyögés kíséretében kikászálódott a kocsiból.

Palmer ötvenkét éves volt, két évvel idősebb Caránál, de jó tíz évvel többnek tűnt a puffadt, vörös arca és a derekán éktelenkedő úszógumi miatt, ami együtt járt az üzletember és sikeres ingatlanszakértő életmódjával. Bár a szokásai kétségtelenül egészségtelen külsőt eredményeztek, azt Cara sem tagadhatta, hogy a bátyjának irigylésre méltó a stílusérzéke. Már kisfiú korában is kifogástalanul öltözködött, éles ellentétben a húga szakadt, tengerparti lezserséget tükröző ruhadarabjaival. Palmer aznap cserszínű golfdzsekit húzott a pólóinge fölé, és egy élére vasalt, keki nadrágot választott hozzá. Cara a szakadt farmerébe törölte a festékes kezét, és elindult a testvére felé, a napbarnított arca felragyogott az őszinte mosolytól.

– Palmer! – kiáltotta, és hevesen integetni kezdett. – Eljöttél megnézni, hogy él a pórnép?

A bátyja kitárta a karját, és Cara boldogan beleveszett a megnyugtató ölelésébe, amely kézzel fogható jele volt a közelségnek, ami felnőttkorukra jellemezte a kapcsolatukat, bár gyerekkorukban ritkán volt benne részük. Cara úgy érezte, hogy az édesanyjuk halálával nem egyszerűen árvák lettek, hanem szembesülniük kellett a saját halandóságukkal is, és eltökélten belekapaszkodtak az egyetlen közvetlen vérrokonukba, aki még megmaradt nekik.

– Na, ebből elég! – közölte Palmer mély hangon nevetve, és lágyan kibontakozott az ölelésből. – Korántsem állítanám, hogy rózsaillatot árasztasz, hugicám.

– Kösz! – felelte Cara, aki cseppet sem jött zavarba. – A tisztességes, kétkezi munka velejárója.

– Anya soha nem vett volna ecsetet a kecses kezébe.

– Anyának több pénze volt, mint nekem. És azt hiszem, ezzel te is így vagy, bátyuskám. Ezért ha a betöredezett körmöm vagy a festékfoltos ruhám látványa zavar, nyugodtan felajánlhatsz egy tisztességes összeget, amit kifizethetek valakinek, aki megcsinálja helyettem mindezt.

– Boldogan megtenném, édesem, de mindketten tudjuk, hogy Julia minden egyes centet gyorsabban elkölt, mint ahogy én megkeresem. – Palmer a szemét forgatta, mint általában, amikor a társadalmilag érzékeny, divatőrült feleségéről beszélt. Aztán végignézett a nyaralón. – Szép munka! – ismerte el, aztán pajkosan a húgára nézett. – Nem vállalsz festést?

Cara rácsapott a karjára.

– Ne idegesíts!

– Komolyan – erősködött Palmer, miközben karba tette a kezét a tekintélyes pocakján. – Jól néz ki a hely. Tényleg jól.

– Csinos házikó – helyeselt Cara, és újra felnézett a nyaralóra. Igazat mondtak. Cara mindig úgy gondolta, hogy a zsalugáteres ablakokkal és a széles verandával, amelyet páfrányokkal teli kaspókkal és fehér hintaszékekkel rendeztek be, a Primrose Cottage a déli nyaralók mintaképe. – Mondj, amit akarsz azokról a modern villákról! – szólalt meg végül, és a túloldalon gombaszám szaporodó új épületekre mutatott. – Ezt a békebeli bájt nem lehet megvenni.

– Jártál már egyáltalán egy olyan nagy villában? – ugratta a bátyja, aztán kíváncsian körülnézett. – És hol a jobbik feled?

– Brett hátul van, új pergolát épít a beüvegezett hátsó veranda fölé. Olyan sokat dolgozott rajta! Ő csinálta az egész szerkezetet. Már majdnem kész, és azt kell mondanom, elég jól sikerült.

– Várj csak! – mondta Palmer, és felemelte a kezét. – Miféle beüvegezett verandáról beszélsz?

– Ezek szerint még nem is láttad? – kérdezte Cara csodálkozva. Annak ellenére, hogy Palmer és Julia a híd túloldalán éltek Charlestonban a két gyerekükkel, Linneával és Cooperrel, a családi eseményeken és a szünidőn kívül nem sok időt töltöttek együtt. Cara rajongott az unokahúgáért és az unokaöccséért, de úgy tűnt, hogy az iskolai és a baráti programjaik miatt túlságosan elfoglaltak. – Gyere, megmutatom! Brett biztos szívesen eldicsekedne vele. Az egészet ő készítette.

– Az biztos, hogy egy ezermester – jegyezte meg Palmer, és követte a testvérét.

Cara tudta, hogy bóknak szánta. Palmer éveken át próbálta rávenni a sógorát, hogy szálljon be az ingatlanüzletbe. De Brett éppen olyan makacs volt, amilyen tehetséges. Ő tényleg szeretett a fával dolgozni. Legalább annyira volt asztalos, mint kőműves. Mint oly sok mindent az életében, ezt is a maga módján csinálta, és nem lehetett siettetni. Ráadásul, gondolta Cara némi bosszúsággal, Brett nem volt valami ambiciózus. Ha beállt a dagály, szívesebben szelte a hullámokat.

Cara megkerülte a házat, a talpa alatt ropogott a száraz homok és a kagylóhéjak. A kert buján burjánzott, szerette, hogy a természet uralja. Így mindössze pálmafák, fű és vadvirágok nőttek a telken, különösen tavasszal, amikor a sziget szinte kicsattant az élettől. A vadvirágok lágy sárgába, izzó kékbe és heves narancssárgába öltöztették a dűnéket. A fákon madarak udvaroltak csicseregve, miközben a fejük fölött a déli tájakról hazatérő vándormadarak rikoltoztak.

A háznak ez a fele a hosszan elnyúló dűnékre nézett, amelyek az Atlanti-óceánhoz vezettek. A hatalmas víztömeg visszatükrözte az égbolt hangulatát – néha sötét, viharos és vészjósló volt, máskor lágy, merengő szürkéskék. Aznap a víz színe a zabolátlan öröm és a remény színében játszott, és olyan élénkkék volt, hogy a horizont vonala beleveszett a tenger és az ég találkozásába, végtelen kékségbe burkolva a világot. A napfény táncot lejtett az óceán felszínén, amitől úgy tűnt, mintha valami élő, lélegző teremtmény lenne. Cara egy pillanatra megállt, hogy megcsodálja. A szikrázó tengertől mindig elállt a lélegzete.

– Gyönyörű napunk van – állapította meg Palmer a talpán hintázva, mintha olvasott volna a testvére gondolataiban, bár korántsem rajongott úgy a házért, mint Cara.

– Igen – helyeselt Cara csendesen, és a bátyjával együtt élvezte a pillanatot.

– És milyen lélegzetelállító a kilátás! Mindig mondtam – tette hozzá Palmer az óceán felé bökve. – Egy ház sem takarja el. Közvetlen kapcsolatod van a tengerrel, így, hogy egy üres telek áll előtted.

A szavai áttörtek Cara csendes merengésén, és rádöbbent, hogy Palmer nem annyira a látvány spirituális értékét díjazza, mint inkább a kereskedelmit. Úgy beszélt, mintha észre sem venné a sok finomságot, amelyek Cara otthonának egyedülálló vonzerejét jelentették. Csak a nyereség érdekelte, mint mindig. Cara odafordult hozzá, hogy alaposabban szemügyre vehesse.

Hirtelen rájött, hogy a bátyja nem sportos rövidnadrágban és Tommy Bahama ingben érkezett, amit a szabadidejében szokott hordani, hanem munkához öltözött. Az arany pecsétgyűrűje megcsillant a napfényben, és Cara felfigyelt a papírokra, amiket a pufók kezében tartott. Bánatosan felsóhajtott, és felvértezte magát.

Palmer nem azért jött, hogy meglátogassa. Üzleti ügy hozta a nyaralóhoz.

Cara szó nélkül befordult a sarkon, és elindult a hátsó veranda felé.

– Hűha! – kiáltotta Palmer. Megállt, csípőre tette a kezét, és megcsodálta az új télikertet a ház hátsó részén, valamint az új teraszt, amely a télikert teljes szélességében futott, és egy kis lépcső vezetett le róla a dűnékhez. – Miben mesterkedtek ti ketten?

– Ezt akartam megmutatni neked – válaszolta Cara, és alig várta, hogy elbüszkélkedhessen a munkálatokkal, amelyek körül az elmúlt néhány hónapban az életük forgott. – Beüvegeztük a régi verandát, és ezzel rengeteg teret nyertünk, ami mind az óceánra néz. Egyszerűen imádjuk. És aztán persze befejezzük majd az új teraszt is. Már láthatod a szerkezetét – mutatott Cara a fakeretre. – Olyan széles lesz, mint a télikert, és le lehet menni a dűnékhez. Anya forogna a sírjában, ha nem lenne egy tisztességes teraszunk, ami az óceánra néz. És ha emlékszel, Brett megjavította anya pergoláját, amit mindig elfújt a szél.

– Emlékszem.

– Szóval miután beüvegeztük a verandát, Brett megépítette ezt a pergolát, és tisztességesen megcsinálta. Anya tiszteletére.

Palmernek ellágyult az arca.

– Valóban?

Cara bólintott, és szemügyre vette a pergola vastag, gondosan kezelt fagerendáit. Miután megszáradnak, ezt is csillogó fehérre festi.

– Ha Brett befejezi a pergolát, kitesszük a hintaszékeket is. – Elmosolyodott, amikor felidézte, ahogyan az édesanyjával estéről estére meghitt csendben ücsörögtek egymás mellett a hátsó verandán azon az utolsó nyáron. – Anyának úgy tetszene!

Ám ekkor kalapálás hangja hallatszott, és Cara felnézett. Brett egy festékpöttyös létra tetején kuporgott, és komolyan összpontosítva szögeket vert a pergolába. Brett jól megtermett férfi volt, széles vállú és erőtől duzzadó. Egy viseltes, drapp rövidnadrágot és skót kockás inget viselt, aminek feltűrte az ujját, a lábán pedig egy kopott bakancs éktelenkedett, melyből előbukkant a tengerészekre jellemző, inas, cserzett bőre. Cara gondolatban visszarepült abba a sorsdöntő nyárba, amikor hazatért, és megpillantotta Brettet, aki egy rákászhajó hálójába kapaszkodott, és olyan lélegzetelállítóan festett, mint Errol Flynn. Brett Beauchamps volt élete nagy szerelme, és még tíz év házasság és néhány ősz hajszál után is elgyengült a térde, amikor megpillantotta.

Cara beárnyékolta a szemét, és felpillantott rá a szikrázó napfényben.

– Brett! – kiáltotta. – Drágám!

A kalapácsolás abbamaradt, és a férje lenézett rá. Bár Cara nem látta a szemét a Ray-Ban napszemüveg lencséje mögül.

– Itt van Palmer. Gyere le!

Brett intett, hogy hallotta.

– Egy perc, és megyek – kiáltotta vissza. – Mindjárt kész.

Brett egyik nagy erőssége a munkamorálja volt. Fáradhatatlanul dolgozott, és nem tartott szünetet. Cara pontosan tudta, hogy nem hagyja abba, amíg el nem végzi a munkát, méghozzá tisztességesen.

Palmer követte a húgát a vadonatúj lépcsőn, lassan és megfontoltan lépkedett, a cipője kopogott a fokokon. Cara nézte, ahogy a bátyja körbesétál a télikertben, és jobbra-balra forgatja a fejét, miközben megcsodálja az új franciaablakokat, amelyeket szélesre tártak, hogy beengedjék a szeszélyes márciusi időjárás balzsamos levegőjét, a mexikói padlólapot, a magas, zöld növényeket és a fehér, fonott székeket, amelyekre puha, kék párnákat tettek. Cara egyszerű bútorokkal rendezte be a szobát, hogy a tekintetet semmi se vonja el az ablakokon túl elterülő óceánról. Tisztában volt vele, hogy a turisták éppen ezért a látványért látogatnak oda. Húsz évet töltött Chicagóban sikeres reklámszakemberként, és megtanulta a leckét.

– Nagyon szép – jegyezte meg Palmer hosszas hallgatás után. Karba tette a kezét, és odafordult a testvéréhez. – Biztosan jó pár centetek bánja.

Cara csalódottan hallgatta a kiábrándító választ.

– Nem is csak centünk – felelte komoran. – De a termeszek komoly károkat tettek a verandában, és arra gondoltunk, hogy inkább összehúzzuk a nadrágszíjat, és megépítjük a télikertet, amit annyi éve szerettünk volna már, ahelyett hogy toldozgatjuk-foldozgatjuk. Nézd csak, mennyi teret nyertünk! És ez egy kihúzható kanapé. Így emelhetünk egy keveset a bérleti díjon. Úgy számoltuk, hogy idővel megtérül a befektetés. – Cara megvonta a vállát. – Ha nem csap le ránk egy újabb hurrikán.

– Ez mindig benne van a pakliban.

– Tudom – ismerte el Cara bánatosan. – A klímaváltozással emelkedik a tengerszint, és a saját szememmel látom, hogy évről évre egyre kisebb lesz a part. Természetesen a dűnék dolga, hogy megvédjék a birtokokat a víztől. De olyat még soha nem láttunk, hogy a dűnék egyszerűen eltűnnek. Lassan hozzá kell szoknunk a gondolathoz.

Palmer elhúzta a száját és védekezően feltartotta a kezét.

– El ne kezdj nekem a klímaváltozásról papolni! Mindig veszítettünk el partszakaszokat, aztán újra előbukkantak.

Cara ki nem állhatta ezt a lekezelő hangnemet, de nem akart újabb parttalan vitába bocsátkozni a bátyjával a klímaváltozásról. Semmi értelme nem volt, csak felbőszítette magát. Palmer képes lett volna szívvel-lélekkel bizonygatni, hogy sajtból van a hold, ha ezzel sikerül eladnia egy házat.

Cara inkább hagyta, hogy az övé legyen az utolsó szó.

– Mit szólsz egy kis jegesteához? Most készítettem egy kancsóval Brettnek. És tettem bele egy kis friss mentát is. Előbújtak a fűszernövényeim. Egek! Imádom a tavaszt!

Beengedte Palmert a házba. Itt gyerekkoruk óta semmi nem változott, eltekintve attól, hogy megszabadultak néhány csecsebecsétől, családi fényképtől és könyvtől, amelyekkel az édesanyjuk telezsúfolta a házat. Ahogyan teltek-múltak az évek, és Lovie egyre idősebb lett, a korabeli asszonyok többségéhez hasonlóan egyre nehezebben tudott megválni a tárgyaktól. Minden fényképet meg kellett őriznie, minden emléket ki kellett tennie a polcra. Amikor Cara megörökölte a házat, azonnal megszabadult a limlomoktól, halvány óceánkékre festette a szobákat, fehér szegéllyel, a családi perzsaszőnyegeket tengerifűből fonottakra cserélte, és mindössze néhány képet hagyott a falakon az anyja hatalmas festménygyűjteményéből. A kortalan karosszékeket megtartotta a Palm Beachet idéző virágmintás kárpittal, csak a megfakult díványt húzatta be egy elnyűhetetlen vászonszövettel. Végül olyan házat kapott, amely továbbra is tele volt az anyja bútoraival, dísztárgyaival és féltett kincseivel, de jóval fiatalosabb és frissebb hatást keltett.

– Jól fest a hely, hugicám! – állapította meg Palmer. – Tényleg jól.

– Ó, köszönöm! – válaszolta Cara, és hosszú léptekkel besietett a főzőfülkébe.

Itt is történt néhány átalakítás azóta, hogy már nem Lovie fennhatósága alá tartozott. Az édesanyja még élt, amikor Cara lefestette a régi, fehér szekrényeket, és az elmúlt néhány évben csillogó, rozsdamentesacél eszközökre cserélte az eredeti konyhai felszerelést. Kinyitotta a hűtőszekrényt, és kivette a teáskancsót. Bár vett egy új edénykészletet a bérlők számára, saját használatra még megőrizte az édesanyja régi porcelánszettjét egy félreeső vitrinben arra a néhány éjszakára, amikor eljött ide, hogy az anyukája ágyában alhasson. Most kivette a kulcsot az egyik fiók hátuljából, és kinyitotta a vitrint. Elmosolyodott, amikor végignézett a különböző sorozatokba tartozó darabokon, amiket az anyja oly szívesen használt a nyaralóban, majd elővett két régi, magas, metszett Waterford kristálypoharat. Gyorsan jeget dobott a poharakba, majd megtöltötte őket teával, és az egyiket átnyújtotta Palmernek. Aztán élvezettel nézte, ahogyan felhajtja. Amikor elfogyott, a bátyja elégedetten felsóhajtott.

– Édes hugicám! Mennyei jegesteát készítesz! Oda kellene adnod a receptjét Juliának.

– Szerintem megvan neki. Anya receptje. Az a titka, hogy előbb a cukorszirupot kell megcsinálni.

– Aha – nyugtázta Palmer, majd sajnálkozva megrázta a fejét. – Úgysem fogja megcsinálni. Mindig olyan rémes édesítőszert tesz az italaimba, mert azt mondja, hogy fogynom kell. – Megveregette a pocakját. – Nem is kell fogynom. A fenébe is! – folytatta büszkén. – Ez a has a jólét szimbóluma.

Palmer felkacagott. Mély, gurgulázó nevetése volt, ami ragadósnak bizonyult, bár Cara titokban egyetértett Juliával. A bátyja legalább hét kilót felszedett az elmúlt tíz év során, de Carának eszébe sem jutott, hogy ezt felhánytorgassa neki. Azt gyanította, hogy Julia éppen eleget nyaggatja.

Palmer ismét nagyokat kortyolt a teájából, majd megnyalta a száját, és ismét körülnézett a szobában.

– Ez a ház nem ér annyit, hogy még több pénzt öljetek bele. – Palmer visszafordult a húgához. Kék szeme csillogott az aggodalmasan összevont szemöldöke alatt. – Számtalanszor elmondtam már, hogy ennek a helynek az értéke maga a telek.

Cara hangosan felmordult, és megrázta a fejét. Megint a régi nóta, gondolta. Az édesanyjuk egyszer azt mondta, Palmer az a fajta ember, aki mindig többre éhezik, mind a szó szoros, mind az átvitt értelmében. Soha nem volt elégedett. Ebben az édesapjukra hasonlított. Palmer mérges volt, amikor megtudta, hogy Lovie Carára hagyta a nyaralót, még akkor is, ha ő kapta a hatalmas Tradd Street-i házat az értékes berendezéssel együtt. De Palmer a nyaralót is meg akarta kapni. Nem azért, mert annyira szerette, hanem mert mindig nagyravágyó terveket dédelgetett azzal kapcsolatban, hogy fejleszteni fogja az ingatlant.

– Mindenképpen el kellett végeznünk a javításokat. Miért költöttünk volna rá feleslegesen, ha már úgyis régóta meg akartuk építeni ezt a télikertet?

– Remélem, egy nap majd meghallgatod, amit mondok. Nézd csak meg azt az üres területet odakint! Kész aranybánya.

– Remélem, egy nap majd elfogadod, hogy ahhoz a telekhez nem lehet hozzányúlni – vágott vissza Cara. – Russell Bennett úgy rendelkezett, hogy az a telek legyen természetvédelmi terület.

– Azt majd megoldjuk – közölte Palmer, és legyintett. Valahányszor a bátyja vidékies kiejtéssel kezdett beszélni, Cara tudta, hogy mélyen a gondolataiba merül. Palmer ugyanúgy nézett az előttük elterülő, üres telekre, ahogy Cara az óceánra. Ahol a húga szépséget és az újjászületés csaknem természetfeletti csodáját látta, ott Palmer dollárjeleket.

– Valószínűleg az egész szigeten ez az egyetlen szabad vízparti telek. Ha nem is építkezel rá, itt van a ház ezzel a kilátással. – Palmernek csillogni kezdett a szeme, ahogy egyre jobban belelovalta magát, hogy meggyőzze a húgát. – Az ingatlanpiac visszaesett, méghozzá jelentősen. A kereslet nagy. Most kell cselekedni. – Cara válaszra sem méltatta. Inkább felemelte a poharát, és elfordította a fejét, hogy kinézzen az ablakon, miközben a teáját kortyolgatja.

Palmer felsóhajtott, és az asztalra fektette a tenyerét.

– Jó, jó. Nem erőszakoskodom tovább. De hallgass rám, hugi! Azonkívül, hogy remek ötlet, más okom is van arra, hogy rávegyelek, most add el a nyaralót. Belefogtam egy új üzletbe, amiből hatalmas nyereséget remélek.

Elhallgatott, várta, hogy Cara visszaforduljon hozzá. Csillogott a szeme.

– Tényleg nagy dobásról van szó. Ez a befektetés megoldaná minden gondodat. Egy életre. És… – Déliesen ejtette ki a szót, és felemelte a tenyerét az asztalról. – Mégis milyen testvér lennék, ha nem osztanám meg a lehetőséget az én imádott kishúgommal?

Cara alig leplezett érdeklődéssel ránézett a bátyjára.

– És miféle üzletről lenne szó?

Palmer előredőlt, és mély, fojtott hangon folytatta, mintha valami titkot árulna el.

– Egy új építkezésről.

– Azt hittem, most vettél egy házat, hogy drágábban eladd. Ez elég kockázatosnak hangzik.

Palmer megrázta a fejét.

– Nem. A környék rendkívül keresett lesz a közeljövőben. Az egész nem nyilvános, amíg hivatalosan be nem jelentik az új autópályaterveket. De a belső információk szerint már minden eldőlt. Ismerem ezt a várost, és annyit mondhatok, megütöttem a főnyereményt.

Cara az ajkába harapott, és feszülten hallgatta a bátyját. Semmit sem szeretett volna jobban, mint ilyen korán betársulni egy efféle üzletbe. Palmernek jó kapcsolatai voltak, amelyek elértek a charlestoni politikusokig. Ezek a kapcsolatok még az iskolai években köttettek. És Brett-tel szükségük volt a pénzre. De az anyagi helyzetük nem tette lehetővé, hogy efféle komoly befektetésen gondolkodjanak.

– Nincs pénzünk arra, hogy befektessünk – jelentette ki. – Komolyan mondom, le vagyunk égve.

Palmer hátradőlt a széken, az arcára volt írva, hogy csalódott.

– Hogy lásd, mennyire hiszek ebben a projektben, kölcsönadnék valamennyit, de már az összes pénzemet befektettem az üzletbe.

– Mindegy – jegyezte meg Cara, aki kissé ingerült volt a szorult helyzete miatt. – Úgysem tudnánk visszaadni. Az összes pénzünket a vállalkozásba tettük.

Palmer odafordult Cara felé, hogy felnyársalja a gyakorlatias pillantásával.

– Ezért nem győzök csodálkozni azon, miért költitek a pénzeteket arra, hogy javítgassátok ezt az öreg nyaralót, amikor le is bonthatnátok, és egy vagyonért eladhatnátok a telket.

Amikor Palmer így beszélt, a hangneme és a testbeszéde kísértetiesen hasonlított az apjukéra. És egy jóval makacsabb, büszkébb és érzéketlenebb férfiéra, akivel Cara szerencsére soha nem találkozott.

– Palmer! Elég ebből! – vágott vissza olyan hangon, ami csírájában elfojtott minden további vitát.

Ekkor egy hang törte meg a hirtelen támadt, kínos csendet.

– Palmer! Megint arról győzködöd Carát, hogy adja el a házat?

Brett állt a télikert ajtajában, lusta mosoly ragyogta be jóképű arcát, és hosszú karjával az ajtófélfának támaszkodott. Az egész ajtónyílást betöltötte. Az arca kipirult a munkától, de Cara azonnal felismerte a sajátos nyugalmat, amely a férjéből sugárzott, valahányszor befejezett egy nehéz feladatot, és elégedett volt az eredménnyel.

Palmer kinyújtott karral odasietett a sógorához, és melegen kezet ráztak egymással. Még gyerekkorukban barátkoztak össze, amikor együtt szörföztek, de felnőttként másfelé vezetett az útjuk, amikor Palmer elfoglalta a neki szánt helyet a charlestoni előkelő társaságban, míg Brett, akit hidegen hagyott a társadalmi ranglétra, inkább a szenvedélyét követte, és hajóskapitányként helyezkedett el.

– Öcsém! Nem tudnád megnevelni a feleségedet? – kérdezte pajkosan Palmer.

– Öcsém! – válaszolta Brett, miközben barátságosan megveregette Palmer hátát. – Talán még mindig nem ismered a húgodat? Senki sem képes megnevelni.

– Akkor legalább a pénztárcáját vedd a saját kezedbe!

Cara dühödten fortyogott, de Brett csak nevetett. Ezt a fickót képtelenség volt kihozni a sodrából, és ez volt az egyik oka, amiért Cara beleszeretett.

– Ő csinálja a könyvelést, nem emlékszel? – Brett odalépett Cara mellé, és átkarolta a derekát, mintha megérezte volna, hogy a feleségének szüksége van rá, hogy kicsit megnyugtassa. – Mi a helyzet?

– Próbálom meggyőzni az ifjú hölgyet, hogy el kell adnia ezt a helyet, mielőtt még több pénzt emésztene fel.

Cara tudta, hogy a testvére szándékosan idegesíti, azért használ olyan kifejezéseket, mint ifjú hölgy, mert tisztában van vele, hogy célba találnak.

– A mi pénzünk. Ne aggódj miatta!

– Ha leszállnál a magas lóról, eladnád a nyaralót, és befektetnél ebbe az üzletbe, egy vagyont kereshetnél – erősködött Palmer. – A fenébe is! Ha nem is akarsz befektetni az üzletbe, akkor is egy kisebb vagyont kapnál, ha eladnád a házat.

Brett elengedte Cara derekát, csípőre tette a kezét, és fürkészni kezdte Palmer arcát.

– Komolyan mondod?

– Csak annyit mondok…

– Ilyen kedvező most a piac? – Brett egyik lábáról a másikra állt. – Mégis mennyit kaphatnánk ezért a helyért? Csak hozzávetőleg.

– Brett! – vetette közbe Cara vészjósló hangon, igyekezett elvenni a kedvét a témától.

– Azzal nem ártok senkinek, ha megkérdezem – védekezett Brett.

Palmer olyan volt, mint a horgász, aki pontosan érzi, amikor először megrándul a zsinór. Megdörzsölte az állkapcsát, és közelebb lépett Bretthez. Amikor megszólalt, amolyan „férfi a férfival” hangot ütött meg, amitől Carát kirázta a hideg. Palmer észre sem vette, hogy hátat fordított a húgának.

Vagy ami még valószínűbb, pontosan tudta.

– Nehéz megbecsülni. Attól függ, hogy ti magatok építenétek-e rá egy házat. Nyilván tudod, hogy képesek lennétek rá – tette hozzá biztatóan. – A telek maga több mint egymillió dollárt ér. A ház… – Futólag végignézett a szobákon, majd felsóhajtott. – Fontolóra kellene venni a bontást.

– Témánál vagyunk – jegyezte meg élesen Cara. – Ezt szóba se hozd!

– Ne légy már ilyen érzelgős! – mondta Palmer, és a hangja ezúttal nem játékosan élcelődő, hanem jóval sürgetőbb volt. – Egyszerűen lemondanál ennyi pénzről? És mégis miért? Még csak nem is itt éltek! Évről évre foltozgatod ezt a vén házat. És miért? Hogy valaki kivegye? Mégis mibe kapaszkodsz? Anya meghalt, Isten nyugosztalja. És senkinek sem hiányzik jobban, mint nekem. De már nem jön vissza ebbe a házba, Cara. Nem fogja látni mindazt, amit csináltál, hogy elmondja, milyen büszke rád. Anya elment. Szembe kell végre nézned a ténnyel.

Cara nyelt egyet. Ezek a szobák többet jelentettek neki egy puszta épületnél. Rádöbbent, hogy ez a ház nemcsak az édesanyja menedéke volt, hanem az övé is. Ha eladná a nyaralót, a lelke egy részét adná el. Méghozzá a legjobbat.

Ha Palmer ezen a ponton befejezi, még megmarad köztük a béke. De az nem ő lett volna.

– Ráadásul, Cara, mégis kinek tartogatod ezt a nyaralót?

A fájdalom olyan hirtelen és élesen nyilallt a szívébe, hogy Carának egy pillanatra elakadt a lélegzete. Érezte, hogy Brett nyugtatólag a vállára teszi a kezét. Palmer nem volt tisztában azzal, milyen éles tőrt döfött bele. Két gyermek apjaként nem tudta megérteni a testvére és Brett veszteségét. Az egyetlen nagy fájdalmuk az volt, hogy nem lehetett gyerekük.

Cara képtelen volt megfékezni a dühöt, amely felizzott benne a megjegyzés hallatán. Ellépett Brett mellől, és odament a bátyjához. A maga százhetvennyolc centiméteres magasságával Cara szeme egy vonalban volt a testvéréével. Már nem úgy viselkedett, mint amikor egy nagyvállalatnál dolgozott. Sőt, az elmúlt tíz év során átvette Brett jóval nyugodtabb, délies életstílusát, de a kíméletlenül kemény énje bármikor elő tudott bukkanni, ha rákényszerítették. Cara a bátyjára szegezte a jeges pillantását, amitől annak idején minden munkatársa megborzongott a Leo Burnett tárgyalótermében.

– Hadd fogalmazzak teljesen egyértelműen! – kezdte, bár a hangja jóval metszőbben szólt, mint szerette volna. Mutatóujjával a ház falára bökött. – Ez a ház sem most, sem később nem kerül eladásra. Megértetted? – Már kiabált a feltoluló érzelmektől. – A parti ház kiadó!

2. fejezet

Az égbolt babakékből lilává sötétült, mire aznap este Cara és Brett bezárták a nyaralót, és elindultak haza. Odafent hallgattak a madarak, és néma csend telepedett a déli tájra, ahogyan Brett pick-upjának utasterére is.

A terepjáró zörögve észak felé tartott a Palm Boulevardon a sziget hátsó része felé. Rövid út volt, de sokkal hosszabbnak tűnt, tekintettel a feszült, borús hangulatra, ami a kocsiban uralkodott. Igen, mindketten elfáradtak az egész napos munkától. Cara mégis úgy sejtette, hogy az elhúzódó hallgatás sokkal inkább Palmer látogatásának, mintsem a fáradtságnak a következménye.

Brett megállt egy apró, vakolt ház előtt, melyet részben eltakart egy hatalmas tölgyfa, vastag, göcsörtös ágait széttárta, akár egy legyezőt. A patak mellett álló ház már akkor Brett otthona volt, amikor elkezdtek találkozgatni. Amikor Cara először megpillantotta, felnevetett a vattacukor-rózsaszín vakolat láttán. Kuncogva meg is jegyezte, hogy csakis olyasvalakinek lehet rózsaszín háza, aki olyan magabiztos a férfiasságával kapcsolatban, mint Brett. Miután összeházasodtak, úgy döntöttek, hogy itt fognak élni, Cara nyaralóját pedig kiadják. Elvégre nagyobb bevételt lehetett remélni egy óceánra néző albérletből. Ráadásul Cara nem készült fel arra, hogy abban a házban lakjon, amiről mindig is úgy érezte, hogy valójában az édesanyjáé, akár meghalt, akár nem.

A kocsiajtók csapódása visszhangzott a csendes estén. Elindultak a lekövezett ösvényen a bejárati ajtó felé. A házat végül – Cara unszolására – világosszürkére festették, és fehér szegélyeket kapott, ami letisztult, békés külsőt kölcsönzött neki. Fekete zsalugáterek fedték az ablakokat, és a verandán hatalmas rododendronok sorakoztak, amelyek duzzadó rügyei hamarosan színes virágokra bomlottak. Cara merész meggyvörösre festette a bejárati ajtót. Jól érezte itt magát, ezt tekintette az otthonának. Brett kinyitotta az ajtót és előreengedte. Mindketten kimerültek voltak, lassan mozogtak a hosszú nap fárasztó feladataitól. És az érzelmi megterheléstől, amit Palmernek köszönhettek.

– Készítek egy salátát – ajánlotta Cara azonnal, és letette a táskáját meg a festéshez szükséges eszközöket az ajtó melletti székre.

– Bekapcsolom a grillsütőt.

Brett követte a feleségét a konyhába, és elővett a hűtőből egy sört. Cara hallotta a finom szisszenést, ahogyan kinyitotta a dobozt. Férj és feleség – mindenki tette a dolgát: a férfi húst grillezett, az asszony elkészítette a köretet. Cara arra gondolt, a tevékenységeik milyen nagy részét a kényelmes rutin irányította attól kezdve, hogy mikor keltek fel, és mikor feküdtek le, egészen addig, hogy ki melyik oldalon aludt az ágyban. Ki ment bevásárolni, és ki járt a barkácsboltba. Ki vitte ki a szemetet, és ki ürítette ki a postaládát. És minderre egy szót sem fecséreltek. Minden kényelmes volt. Kiszámítható. És ahogy Cara az ötven felé közelített, azon tűnődött: Vajon ez lenne az öregség?

Miután megmosta a kezét, néhány tálat vitt az asztalhoz. Nem volt igazi étkezőjük, a konyhán kívül alakítottak ki egy étkezőrészt. A tíz együtt töltött év alatt Carának sikerült Brett agglegénylakását a közös otthonukká varázsolnia. Kivettek néhány falat, és így létrejött egy bájos, fényes kis rész, ahol ehettek és gyönyörködhettek a Hamlin patakban. Brett hiányos, össze nem illő bútorait modernebb, letisztult stílusú darabokkal váltották fel, amelyek mindkettőjükhöz illettek. Cara rozsdamentes acélból készült gépekre cserélte a konyhai eszközöket, de Brett kedvéért barna-fehér csempét választott a tiszta fehér helyett, amivel a nyaraló konyháját burkolta. A három hálószobás ház nem volt hatalmas, de elég nagynak bizonyult ahhoz, hogy mindkettejüknek jusson egy dolgozószoba. Hiszen gyerekszobára nem volt szükségük.

– Kérsz egy pohár bort? – kérdezte Brett, de máris kibontotta a palackot. Egy hosszú nap után az efféle kérdés inkább udvarias formaságnak számított.

– Az jólesne.

Miközben Brett kitöltötte a zamatos vörösbort, Cara megnézte, milyen hozzávalókat talál a hűtőben a salátához, és megtalálta a nélkülözhetetlen fodros kelt meg a maradék zöldségeket. Az összes olyan fáradtnak látszott, mint ő maga. Azonnal belekortyolt az italába, és élvezettel ízlelgette a kedvenc malbecjének gazdag, erőteljes, gyümölcsös aromáját.

– Tudod, mit? Inkább rendeljünk valamit! – javasolta. – Nincs túl nagy kedvem főzni, és már rá sem tudok nézni a grillezett csirkemellre.

– Részemről rendben. Én is eléggé elfáradtam.

Cara a pohár pereme felett nézte, ahogy Brett odamegy a fiókhoz, ahol az éttermek szórólapjait tartották egy mappában. A keze napbarnított volt, tele karcolásokkal az egész napi serénykedéstől meg a hosszú évektől, amelyeket a túrahajón töltött kapitányként. Cara ebbe a hatalmas, serény kézbe helyezte az életét. Amikor úgy döntött, hogy hozzámegy Bretthez, le kellett mondania a chicagói vezető beosztásáról, hogy az Isle of Palmsra költözzön. De ha igazán őszinte akart lenni, ő maga is haza akart költözni. Sőt, nagy szüksége volt rá.

Cara már tíz éve irányította a férje ökoturisztikai vállalkozását. Együtt figyelték, ahogyan a cégük a turisták számával együtt növekedik. Nem voltak gazdagok, de kényelmes életet éltek.

Cara megfordult, és a ház hátsó részébe vitte a borospoharát. Amíg Brett pizzát rendelt, Cara odaállt a franciaablak elé, és kinézett a Hamlin patakra. Az egész világ lila és szürke árnyékba borult, az ég pedig ragyogó skarlátvörös árnyalatot öltött. Még hunyorogva is alig tudta kivenni a mólójukat, amely a mély vízbe nyúlt. Brett csónakja ki volt kötve, és hevesen himbálózott, ahogy nekifeszült az erős áramlatnak.

Cara a gondolataiba feledkezett, Palmer megjegyzései arra késztették, hogy magába nézzen. Akárcsak az elkerülhetetlen tény, hogy hamarosan beköszöntött az ötvenedik születésnapja. Aznap este Cara úgy érezte magát, mint az a kis csónak, igyekezett meglovagolni az erős áramlatot, mégis szorosan kapaszkodott a biztonságot jelentő szárazföldbe, amelyhez elszakíthatatlan kötelék láncolta.

– Érkezik a pizza! – kiáltotta Brett.

Amikor a felesége nem válaszolt, a fapadlón felhangzottak a súlyos léptei. A férfi Cara vállára tette a kezét, és gyengéden a mellkasához húzta. Cara ellazult és nekidőlt, érezte Brett erős testének melegét. És az enyhe sörszagot, amikor a férje megszólalt.

– Nagyon csendes vagy. Min töprengsz? – kérdezte Brett.

Cara továbbra is kibámult az ablakon, és halkan azt válaszolta:

– Ha elszakadna a csónak kötele, vajon hová sodródna?

Brett egy pillanatra elgondolkodott, majd azt felelte:

– Ki tudja, milyen messzire sodorná az áramlat? Talán kijutna a nyílt óceánra. Talán csak a kikötőbe. És az is előfordulhatna, hogy mindössze néhány métert tesz meg, mielőtt elakad a szomszédos mólóban. – Cara érezte, ahogy Brett megmozdul, amikor lenéz rá. – Meglehetősen furcsa kérdés. Mi a baj?

Cara belekortyolt a borba, nem tudta, mit válaszoljon. Azzal, hogy az egész napot a nyaralóban töltötte – takarította és szépítgette –, rengeteg emléke megelevenedett. Különösen abból az időből, amikor hazajött Chicagóból egy hétvégére, aminek az lett a vége, hogy egy életre itt ragadt.

Mindig is amolyan „magányos úszó” volt, ahogyan az édesanyja mondta, akár az álcserepesteknős, amiről a nevét kapta. De aznap este azon tűnődött, hogy talán a magányos úszók élete nem is csupa kaland, hiszen mindig egy megadott útvonalon haladnak, követik a nagy áramlatot, egyik úszólábukat a másik után teszik, mint az őseik nemzedékeken át. Lehet, hogy neki is már csak ennyi maradt az életben?

– Talán Palmernek igaza van – jegyezte meg csüggedten. – Azzal, hogy ragaszkodom a nyaralóhoz, csak az emlékekbe kapaszkodom.

– Szóval erről van szó – jegyezte meg Brett együttérzően. – Ne hallgass Palmerre! Azelőtt sem hallgattál rá. Miért éppen most kezdenéd el?

Cara forgatni kezdte a bort a pohárban.

– Mert jövő hónapban ötvenéves leszek. Ezért.

Brett felmordult.

– Én már ötven vagyok. És akkor mi van?

Cara kibontakozott az öleléséből, és megfordult, hogy a szemébe nézzen. Szemügyre vette a sármos arc éles körvonalait, és a nemrégiben felbukkant ráncokat, amelyek csak növelték a vonzerejét. Brett született és képzett természettudós volt. Bár mindketten a déli lápvidéken nőttek fel, Cara, az előkelő, charlestoni család lánya magániskolákba járt. Brett egy hajóskapitány fia volt, és a helyi állami iskolákban tanult. Ám a középiskolában olyan hírnévre tett szert focistaként, ami egész Charleston megyét bejárta, sőt talán még azon túl is eljutott. Népszerű, sportos srác volt, és jó tanuló. Ezzel szemben Cara a tanulásnak szentelte az életét, és kerülte a népszerű fiúkat. Talán még közös barátaik is akadtak, de biztosan nem ugyanazokban a körökben forogtak.

Ezért amikor tíz évvel azelőtt érett, negyvenes nőként Cara visszatért Charlestonba, igencsak meglepődött – sőt megdöbbent –, amikor megtudta, hogy Brett nemcsak egyedülálló, de azt is tudja, hogy ő kicsoda. Valószínűtlen románc volt az övék, amely kezdettől fogva sorsszerűnek bizonyult. Brett, aki javíthatatlanul romantikus alkat volt, azt állította, csak arra várt, hogy Cara hazatérjen.

Az elmúlt tíz évben Cara megismerte minden oldalát a férfinak, akihez olyan sietősen hozzáment. A férfinak, aki merő kedvességből megjavította és újjáépítette az édesanyja nyaralóját, a férfinak, aki soha nem mondott nemet egy barátnak, akinek segítségre volt szüksége. Segített Carának, hogy értékelni tudja ezt az egyszerűbb életet a rohanó, elegáns világ helyett, amelyben Chicagóban mozgott. Igazi természetrajongóként megmutatta a feleségének a vadvilág szépségeit és nem úgy, hogy kiselőadásokat tartott. Elvitte horgászni, és csalit kötött a zsinórjára, megtanította, hogyan kell a vízbe vetni egy rákászhálót úgy, hogy szétnyíljon a felszínén, akár egy virág kelyhe, hogyan kell kihúzni a rákcsapdát, amely tele van az ollójukat csattogtató állatokkal, hogyan kell összebújni egy takaró alatt a sötét tengerparton, és onnan csodálni a Perszeidák meteorhullását. Cara arra gondolt, hányszor ment el a férje bevásárolni kérés nélkül, hányszor hozott virágot minden különösebb ok nélkül, hányszor ébresztette gőzölgő kávéval a kezében. Ahogy leste minden kívánságát mind az öt vetélése után, soha nem panaszkodott, mindig támogatta őt, még ha neki is megszakadt a szíve. Jó ember volt. És Cara legjobb barátja.

És mindennek tetejébe egyszerűen lélegzetelállító pasi. Barna haját vörös tincsek tarkították, amelyekbe az utóbbi időben néhány ősz hajszál is vegyült. Ragyogó, kék szeme most már szemüveg mögött csillogott, de Cara úgy látta, ez csak növeli a vonzerejét, mert okosnak látszik tőle. Szörnyű igazságtalanság a Teremtő részéről, hogy a férfiak egyre előnyösebben festenek az évek előrehaladtával, míg a nőknek a gravitáció kegyetlenségétől kell szenvedniük. Valószínűtlen párost alkottak. Brett az a fajta férfi volt, aki Carát soha nem érdekelte volna fiatalkorában, és talán éppen ezért tartott ilyen sokáig, hogy rátaláljon. De végül sikerült. Hála az égnek!

– Egyáltalán nem szeretnék megöregedni – jegyezte meg nyafogó hangon.

– De ötvenévesen még nem vagy öreg. És most is gyönyörű vagy.

Cara elhúzta a száját.

– Nem a külsőmről van szó. Tudja az ég, az eleve egy vesztes csata. Én magamról beszélek. Arról, hogy ki vagyok, és mit nyújthatok még a világnak. Kezdem úgy érezni, hogy a legjobb éveimet már magam mögött hagytam.

– Cara! Még számtalan év áll előttünk! Húsz-harminc év. Vagy még több! Egy egész élet. Amit velem tölthetsz. Talán ez olyan rosszul hangzik?

Cara csak bámult rá, kissé megdöbbent az elképzeléstől, hogy ennyi év áll még előttük.

– Ha így vesszük, valóban hosszú időnek tűnik. Egy egész életnek. Igazad van. – Oldalra billentette a fejét, és igyekezett más szemszögből szemlélni a helyzetet. – Ebben az esetben már csak azt a kérdést kell feltennem magamnak, hogy hogyan akarom tölteni életem hátralévő húsz-harminc évét.

Brett halkan füttyentett.

– Ez már aztán… felszabadító.

– Pontosan! – vágta rá lelkesen Cara, mert örült, hogy a férje megértette. – Ha eladnám a nyaralót…

– De épp most mondtad, hogy soha nem adod el.

– Tudom. Leginkább azt akartam, hogy Palmer végre leszálljon rólam. De amióta eljöttünk a nyaralóból, csak az jár a fejemben, mennyi lehetőség nyílna meg előttünk azzal a sok pénzzel. Úgy értem, teljesen szabadok vagyunk. Utazhatnánk. Nincsenek kötelezettségeink. Hiszen semmi sem tart itt bennünket. Nincs… – Elhallgatott, mert érzékeny területre tévedt, de aztán folytatta: – Nincs gyerekünk.

Brett összeszorította a száját.

– De itt a vállalkozás.

– Ez igaz – ismerte el Cara, majd a férje karjára fektette a kezét. – De eladhatnánk.

– Eladni? – Brett arcán teljes döbbenet tükröződött. – Nem állok készen rá, hogy eladjam. Legalábbis egyelőre.

Cara keserű csalódást érzett, és elhúzta a kezét.

– És mégis mikor leszel rá kész?

Brett nyugtalanul egyik lábáról a másikra állt.

– Nem tudom – vallotta be, mert felkészületlenül érte a kérdés. – Talán tíz év múlva?

Cara számára a tíz év aznap este száznak tűnt.

– Olyan sok? Mint ahogy az imént rámutattál, ötvenéves vagyok.

Brett feszülten elmosolyodott.

– Mindegy, hogy mit gondolsz, ha valaki ötvenéves, nem öreg. Még nem akarok nyugdíjba vonulni. Ráadásul imádom a munkámat. – Majd óvatosan hozzátette: – Cara! Én elégedett vagyok az életünkkel így, ahogy van.

Cara éles pillantást vetett rá.

– Elégedett vagy – ismételte, és lenézett a kezére. A jegygyűrű volt az egyetlen ékszer, amit viselt. Érezte, hogy elveszíti a nyugalmát, ahogy egy régi sérelem a felszínre tört. Karba tette a kezét. – És én? – Megvonta a vállát. – Már korántsem annyira.

Brett összevonta a szemöldökét, amikor hirtelen megértette, hogy a beszélgetés veszélyes fordulatot vett.

– Tessék? Te nem vagy elégedett?

Cara elfordult, és kurtán megrázta a fejét.

Brett hosszan kifújta a levegőt.

– Nos. – Csípőre tette a kezét, és elgondolkodott. – Ez nekem új.

Cara visszafordult hozzá. Sűrű csend telepedett a helyiségre. Odakint ugatni kezdett egy kutya.

– Azt hittem, boldogok vagyunk – jegyezte meg végül Brett.

– Te boldog vagy – mondta Cara. – Azt tudom. Mindig is szerettél a magad ura lenni. Megvan a saját kis vállalkozásod, amit imádsz. Folyton kint vagy a vízen, és azt csinálod, amihez értesz. Ami felvillanyoz. Miért ne lennél boldog? – Úgy hangzott, mint egy vád, amit Cara egyáltalán nem gondolt komolyan. De már nem tudta visszaszívni.

Közelebb lépett Bretthez, és a két tenyerébe fogta az arcát.

– Szeretlek. Ezt te is tudod. – Hagyta, hogy a keze lazán lecsússzon, miközben megvonta a vállát. – Csak egy kicsit elbizonytalanodtam, hogy milyen irányba tart az életem.

– Hiszen ez a te vállalkozásod is! – jelentette ki Brett, mintha megpróbálta volna meggyőzni. – Ha te nem vagy, biztosan nem fejlődik ilyen mértékben. Mindent a te reklámterveidnek köszönhetünk. A PR-ötleteidnek. Az üzleti érzékednek. – Brett megkockáztatott egy félmosolyt. – Talán megfeledkeztél a régi könyvelési rendszeremről?

Cara felnevetett, és megrázta a fejét. Mielőtt átvette volna tőle, Brett úgy képzelte el a könyvelést, hogy az üzleti könyveket, a számlákat és a sárga, ragadós jegyzetlapokra firkált nyugtákat elsüllyesztette egy papírdossziéban.

– Ez továbbra is a te vállalkozásod. A te álmod. Én csak segítettem. Bárkit alkalmazhatnál, hogy elvégezze a munkámat.

– De én téged alkalmazlak.

Cara elvigyorodott.

– Engem feleségül vettél.

Brett pajkosan elvigyorodott, és finoman szájon csókolta Carát.

– Szerencsés fickó vagyok.

Cara mosolyogni akart, amikor visszacsókolta, azt kívánta, bárcsak megszabadulhatna a szívét szorongató érzéstől. De nem sikerült. Az érzések mélyebbről fakadtak, mint a puszta tény, hogy Brett vállalkozásának dolgozik. Sokkal mélyebbről.

Megfogta poharát, és egy nagyot kortyolt a borból. Érezte, ahogy az ital lefolyik a torkán, és ez erőt adott neki.

– Az ökoturisztikai vállalkozás soha nem az én álmom volt – kezdte. – Úgy volt, hogy csak addig csinálom, amíg nevelem a gyerekeket. Ez volt a terv. – Cara elhallgatott, és felnézett a férjére, igyekezett felmérni a reakcióját. – De ez a terv nem valósult meg, nem igaz?

Brett tekintetéből sugárzott a szomorúság, miközben meghúzta a sörét.

Cara elfordult, és a tálalóasztalkán álló borosüveghez ment, szüksége volt arra, hogy egy kis távolságot teremtsen kettejük között. Nem akarta megbántani Brettet. Nem akart veszekedni. Mindketten tudták, hogy a gyerekkérdés a legérzékenyebb pontjuk. A rossz érzések gyorsan fellángoltak hosszú évek fűtött vitái és kiabálással végződő csatái után, amelyeknek nem lett semmi eredménye, csak a kimerültség és a végtelen szomorúság. Bár évek teltek el azóta, hogy felhagytak a próbálkozással, a fájdalom és a frusztráció továbbra is ott bugyogott a felszín alatt, akár a forró láva, és bármikor kitörhetett.

Cara bőségesen újra teletöltötte a poharát, és a sietségben melléöntött néhány cseppet.

Brett hosszan felsóhajtott, aztán kihúzott egy széket az asztal mellől, leült, és kinyújtotta a hosszú lábát. Amikor elkapta a felesége pillantását, kinyújtotta a kezét, és a vele szemben lévő székre mutatott. Cara valójában szeretett volna lezuhanyozni, mielőtt megérkezik a pizza, sóvárogva vágyott rá, hogy a meleg, nyugtató víz lemossa a koszt és az izzadságot, ami az egész napi munkával járt. De látta a sebezhetőséget – és az eltökéltséget – Brett szemében, ezért erőt vett magán, és leült vele szemben.

– Jól van – szólalt meg Brett olyan hangon, amely azt jelezte, hogy komolyan beszél, és nem hajlandó elodázni a kérdést. – Tehát nem vagy boldog.

Ilyen nyersen megfogalmazva szörnyen hangzott.

– Veled boldog vagyok – szögezte le Cara. – Mondjuk inkább úgy, hogy nem vagyok elégedett a karrieremmel.

– Rendben – válaszolta Brett, aki elfogadta a magyarázatot. – Nem vagy boldog a karriered alakulásától. Ezért azon gondolkodsz, hogy eladod a nyaralót. Jól értem?

Cara bólintott.

– És mit nyernénk azzal, ha eladnánk? Természetesen a pénzen kívül.

Cara felbátorodott attól, hogy a férje nyitott a megbeszélésre. Gyakran azt tapasztalta, hogy ha hangot ad a gondolatainak, ha kiengedi a feszültséget és a frusztrációt, sokkal tisztábban tud gondolkodni.

– Nos – kezdett neki, és előrehajolt. Letette a borospoharát, és az ujjaival dobolni kezdett az asztalon. – Először is felmondanék a Rekesztőszigeteki Ökotúránál. Túl nagy cég, ráadásul odavagyok a főnökért. – Rákacsintott a férjére, amit Brett halvány mosollyal nyugtázott. – Olyasvalamit szeretnék csinálni, amiért én rajongok. Ha azon vagyok, hogy eldöntsem, mit akarok csinálni az elkövetkező húsz évben, jobban teszem, ha olyasvalamit választok, amit szeretek.

Becsületére legyen mondva, Brett megértően bólintott.

– Egyetértek. És? Mi lenne ez a szenvedély?

– Hát ez a gond – válaszolta Cara tétován. – Fogalmam sincs. Én…

Ám ekkor megszólalt a csengő.

Cara becsukta a száját.

– Ez a pizza lesz – állapította meg Brett, majd hátratolta a székét az asztaltól, és elindult az ajtó felé, de útközben még magához vette a pénztárcáját. Cara hátradőlt a kemény támlás széken, különös módon megkönnyebbült, amiért nyert egy kis időt.

Halvány gőze sem volt arról, hogy mi a szenvedélye. Semmi nem jutott eszébe.

Amikor megérezte a forró sajt, az oregánó és a paradicsomszósz illatát, hirtelen farkaséhes lett az egész napos kemény fizikai munka után. A vörösbor gyorsan fogyott vacsora közben, és ahogy sötétedett odakint, az asztal közepén égő gyertya egyre fényesebben ragyogott. Cara érezte, hogy enyhülnek az aggodalmai, ahogy megtelik a hasa, és a bor szétáramlik az ereiben, és úgy döntött, hogy egy időre elnapolja a kérdést. Talán ez az újonnan támadt érzés, hogy csak céltalanul sodródik a világban, egyszerűen elpárolog egy finom vacsora és egy kiadós alvás után. Ha újra és újra ezen vívódik magában – vagy akár Brett-tel –, abba szép lassan beleőrül.

Inkább oldalra billentette a fejét, és hallgatta, amit Brett mesélt két fiúról, akikkel az egyik túrán találkozott a héten. A férje született mesélő volt. Színes részletekkel ecsetelte, hogyan hozott el egy családot Ohióból a Capers Islandre, és tanította meg a két fiúnak, hogyan fogjanak rákot mindössze egy zsinór és egy csirkenyak segítségével. Az első rákot az idősebb fogta ki, aki tízéves volt. De amikor kihúzta a vízből a csirkenyakat, és meglátta az ollójával rákapaszkodó rákot, megijedt, és elengedte a zsinórt. Ám a hatéves öccse rettenthetetlennek bizonyult. Négy rákot fogott, és szörnyen büszke volt magára.

– Született halász – állapította meg Brett mosolyogva.

Cara látta az arcán a büszkeséget, amiért megtanította a fiút, hogy kifogja élete első rákját. Brett tanítói tehetsége szinte ugyanolyan veleszületett adottság volt, mint a történetmesélői képessége. Cara rájött, hogy ez is egyfajta szenvedélyből fakad. Brett valóban imádta a munkáját. Számára maga volt a földi mennyország, hogy kint lehetett a vízen a hajójával, amely tele volt turistákkal, akik a világ minden tájáról érkeztek ide, beleértve azokat is, akik Dél-Karolinában éltek, de még nem jártak az óceánnál. Imádta felfedni előttük a tenger titkait, közelebb vinni az embereket a rákokhoz és a halakhoz, a delfinekhez és a cápákhoz. Megmutatni a hullámzás fenségességét, a láp rejtélyeit, maradandó hatást tenni gyerekekre és felnőttekre egyaránt, hogy tiszteljék a természetet. Hitt abban, hogy ha a tanítványai megismerik a vadvilág csodáit, a szívükben hordozzák majd ezt a felismerést, és a jövőben harcolni fognak azért, hogy megvédjék.

Cara megint csak arra gondolt, hogy Brett milyen csodálatos apa lett volna. Vett egy nagy levegőt, hátradőlt a széken, és figyelte, ahogy a férje megeszi az utolsó szelet pizzát. Rápillantott a borospalackra, és megállapította, hogy sajnálatos módon kiürült. Mindketten elfáradtak. Cara tisztában volt vele, hogy ha tovább maradnak, elkerülhetetlenül visszakanyarodnak ahhoz a témához, amelyet olyan gondosan kerültek vacsora közben. Szerette Brettet, de szüksége volt egy kis időre, hogy végiggondolja a dolgokat. Megfordult a fejében, hogy zuhanyozás helyett inkább beleül egy kád forró, illatos vízbe, hogy megszabaduljon a festéssel töltött nap fáradalmaitól.

– Köszönöm, hogy megrendelted a pizzát, drágám! Megtette a hatását – mondta, és elkezdte összeszedni a tányérokat.

De amikor Brett tányérjáért nyúlt, a férje megragadta a karját.

– Jobban érzed magad? – kérdezte komolyan.

Cara mosolyt varázsolt az arcára. Az igazat megvallva valóban jobban érezte magát a sajtos pizza és a könnyed beszélgetés után, de a jövővel kapcsolatos aggodalmak lassan visszalopakodtak az elméjébe, és összeszorult a gyomra.

– Kicsit.

Brett bólintott, megelégedett a válasszal.

– Várj egy percet, Cara!

Cara felsóhajtott.

– Nem tudnánk ezt elnapolni? Tényleg fáradt vagyok, és szeretnék megfürdeni.

– De még nem fejeztük be a beszélgetést. Felvetettél néhány meglehetősen érdekes témát, amit még nem sikerült kiveséznünk.

Cara elbizonytalanodott, de visszatette a tányérokat az asztalra. Brett képtelen volt megnyugodni, amíg le nem zárt egy ügyet, függetlenül attól, hogy munkával kapcsolatos vagy magántermészetű volt.

– Cara! Engem nem érdekel, ha eladod a nyaralót – kezdte Brett. – Ahogyan az sem, ha megtartod. Én támogatlak, bárhogyan döntesz.

– Köszönöm!

– És most… A másik téma. – Brett összeszorította a száját, összefonta az ujjait, és a kezét az asztalra tette. – Ha nem vagy boldog a Rekesztőszigeteki Ökotúránál, ne habozz! Lépj ki most azonnal!

Cara rémülten felkapta a fejét.

– De nem léphetek ki ilyen egyszerűen…

– De igen. Majd megoldjuk. És bármikor megkérhetlek, hogy segíts, ha valami gond adódik. – A nevetéséből sugárzott, hogy békés derűvel nyugtázza a saját hibáit. – És tudod, hogy így lesz.

Cara töprengve a kezére szegezte a tekintetét.

– De fogalmam sincs, mihez kezdjek.

– Akkor szánj rá egy kis időt, hogy kitaláld! – Brett megfogta a kezét, és sokatmondóan egymás szemébe néztek. A férje mosolyából sütött az együttérzés. – Azt akarom, hogy boldog légy, Cara. Nem akarom, hogy úgy érezd, egy helyben toporogsz, vagy nem lehetsz szabad.

Cara elsápadt, amikor felfedezte a férje szemében a megbántottság szikráját, és rádöbbent, hogy megértette, mire gondolt a vacsora előtt.

– Én teljesen szabadnak érzem magam melletted – mondta, és megfogta Brett kezét. Aztán rápillantott az összefonódó kezükre, és felnevetett. – Legalábbis valamennyire. Elvégre házasok vagyunk… De nem érzem, hogy hozzád lennék bilincselve. – Megszorította a férje kezét, amely olyan hatalmas volt, hogy az övé teljesen elveszett benne. – Szeretlek.

Brett viszonozta a szorítást.

– Én is szeretlek. – Azzal hátratolta a székét, és a karjánál fogva talpra állította Carát. Cserzett, napbarnított arca csábos mosolyra húzódott. – Gyerünk! – adta ki az utasítást. – Lássuk azt a fürdőt!

A pizzásdobozt, a tányérokat és a borosüveget az asztalon hagyták, és kéz a kézben átsétáltak a nappalin. Már a hálószoba ajtajában álltak, amikor megszólalt a csengő.

Brett csendesen morgolódni kezdett.

– Ki az ördög lehet az ilyen későn?

Cara sikeresen ellenállt a késztetésnek, hogy besurranjon a fürdőszobába. Nem volt kedve beszélgetni. De győzött a kíváncsiság. Követte Brettet a bejárati ajtóhoz, és éppen akkor ért oda, amikor a férfi szélesre tárta. A bátyja állt a küszöbön.

– Palmer! – kiáltotta Brett kissé erőltetett vidámsággal. – Ezek szerint nem tudsz betelni velünk?

Cara átnézett a férje válla felett.

– Mit keresel itt? Minden rendben?

Palmer arcán látszott, hogy túl sokat ivott, és a veranda lámpájának éles fényében jól ki lehetett venni, hogy a szőke haja erősen kopaszodik a feje tetején. Palmer kivette a zsebéből a zsebkendőjét, és integetni kezdett.

– Fehér zászlót lengetek – mondta. Kuncogni kezdett, és visszadugta a zsebkendőt a mellzsebébe. Szélesen elmosolyodott, és nyilvánvaló volt, hogy valamit közölni szeretne. – Azért jöttem, hogy személyesen mondjam el nektek. Jó híreim vannak.

– Akkor gyere be! – mondta Brett, és kitárta az ajtót.

Miután Palmer belépett, hitetlenkedve rázta a fejét. Megállt a testvére előtt.

– Ma délután olyan hangosan kiabáltad, hogy a parti ház kiadó, hogy azt hiszem, a Teremtő meghallotta. Mit is szokott mondani anya? Valamit arról, hogy Isten becsuk egy ajtót.

Cara merengve nézett a bátyjára.

– Amikor Isten becsuk egy ajtót, mindig kinyit egy ablakot.

– Ez az! Nos, hugicám, Isten kinyitott egy ablakot.

– Ülj le, és meséld el, mi történt! – mondta Brett, és vállon veregette a sógorát. – Kérsz egy sört?

Cara rosszalló pillantást vetett rá. Palmer láthatólag már éppen eleget ivott.

– Kösz, nem! Most jövök egy vacsoráról. – Palmer a kandalló melletti bőrszékhez ment, és lehuppant rá. Aztán várakozásteljesen Carára pillantott.

Cara odasétált a bőrkanapéhoz, és kényelmesen elhelyezkedett a díszpárnák között. Brett is leült mellé.

– Szóval, mi a helyzet? – kérdezte.

Palmer lelkesen belekezdett:

– Először válaszolj egy kérdésre! Kiadtad már nyárra a nyaralót?

Cara megrázta a fejét.

– Az igazat megvallva, nem. Levettem a hirdetést, amíg be nem fejezzük a felújítást. Az ember soha nem tudhatja, meddig tart az ilyesmi. Már éppen vissza akartam tenni.

– Nos, ne tedd!

Cara Brettre pillantott.

Palmer tekintete olyan volt, mint egy macskáé, amely az imént nyelt le egy kanárit.

– Nem sokkal azután, hogy eljöttem a nyaralóból, miután üvöltöztél velem, hogy nem vagy hajlandó eladni, csak kiadni, felhívott Devlin Cassell.

– Akié a Cassell ingatlaniroda? – kérdezte Cara.

– Pontosan. – Palmer elvigyorodott, és énekelni kezdte a cég reklámszlogenét: A házad a várad. Aztán jót kuncogott a saját produkcióján. – Kedves fickó. Emlékszel rá? – fordult Bretthez. – Együtt szörföztünk még a régi szép időkben.

– Persze. Jól ismerem. Alkalmanként vesz egy-egy házat befektetési célból, és rám bízza az apróbb felújítási munkákat.

Ez felkeltette Palmer érdeklődését.

– Valóban? Nos, szólj, hogy erről majd beszéljünk még! Van egy-két ötletem, amit megvitathatnánk. De most maradjunk a tárgynál! Miután elváltunk, visszahívtam Devlint. – Palmer összekulcsolta az ujjait, és előrehajolt. – Úgy tűnik, tud egy bankárt, aki ki akar bérelni egy kisebb nyaralót egész nyárra.

Carának elkerekedett a szeme.

– Egész nyárra? – Általában hetenként váltották egymást a vendégek a nyaralóban, ez volt a megszokott nyári menetrend. Igazi megkönnyebbülést – kész luxust – jelentett volna, ha egész nyáron egyetlen bérlője van a háznak, és ez túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen. – Van fogalma arról, mennyibe kerül kivenni egy tengerparti házat egy hétre?

– Van. Úgy tűnik, a pénz nem akadály. Inkább az a problémája, hogy nem talál megfelelő helyet. Ilyenkorra már a legtöbb helyet hosszú időszakokra lefoglalják. Dev azért hívott, hogy megkérdezze, nem tudok-e valamit, és voilà! – Palmer széttárta az ujjait. – Rátok gondoltam. A sors keze, nem gondoljátok?

Cara hátradőlt.

– Nem jutok szóhoz.

– Nos, én megkönnyebbültem – mondta Brett. – Be kell vallanom, kissé aggódtam, hogy későn térünk vissza a piacra. Olyan sokat dolgoztunk a házon, jól jönne a bevétel.

– És hajlandó kifizetni az átlagos bérleti díjat? – kérdezte Cara.

– Igen – biztosította Palmer. – Dev azt mondja, nagyon gazdag. Szóval, amikor az a bizonyos ablak kinyílt, a fickó azonnal vette az adást. – Palmer az égre mutatott.

Cara felnevetett, és megjegyezte:

– Anya azt mondaná, hogy ez istenkáromlás.

– Az biztos! De táncot lejtene örömében, ha meghallaná ezt a hírt.

– Ez olyan váratlanul jött! – mondta Cara hitetlenkedve. – Egész nyárra kivenné egyetlen ember! – Egy pillanatra elhallgatott, amikor egy kellemetlen gondolat szöget ütött a fejében. – Biztos van valami bökkenő. Ugye nem valami csodabogár?

Palmer megrázta a fejét.

– Nem neki kellene, hanem a lányának. Devlin azt mesélte, hogy huszonvalahány éves. Valami művész. Ha jól értettem, ebből él, nem csak hobbi. Azt hiszem, szüksége lenne egy helyre, ahol festhet, mert valami projekten dolgozik.

– Bizonyára jól megy neki, ha megengedheti magának, hogy egész nyárra kivegyen egy helyet a festegetéshez.

– Ki tudja? – Palmer elhúzta a száját. – Még otthon lakik az apjával, aki újranősül. Ezért…

Brett fejezte be helyette a mondatot:

– …keres valami ürügyet, hogy kitehesse a lányát a házból.

– Lehetséges.

Cara egyáltalán nem gondolta, hogy ez olyan nagy kegyetlenség lenne egy apa részéről. Egy húszas éveiben járó nő már képes eltartani magát. Ráadásul Cara tizennyolc évesen hagyta el a családi fészket mindenféle támogatás nélkül. Az ő apja biztosan nem bérelt volna ki neki semmiféle nyaralót. De ennek nem volt jelentősége. Egyedül az számított, hogy ez a bizonyos apa egy egész nyárra ki akarja venni a nyaralót a lányának.

– És mikor érkezne? – érdeklődött Cara. – Egy-két dolgot még be kell fejeznem rajta.

– Az esküvő május elején lesz, ezért úgy hiszem, a lehető legkorábban.

– Nem marad sok időnk – jegyezte meg Brett.

– De nem is maradt sok dolgunk. – Cara csodálkozva csóválta a fejét a sors szeszélyein töprengve. Éppen azon tipródik, hogy el kellene adnia a nyaralót, és akkor hirtelen előbukkan a semmiből egy hosszú távú bérlő. Talán kapott egy kis haladékot a sorstól, amíg kitalálja, hogyan tovább. Carának nem okozott gondot, hogy gyors döntéseket hozzon, és ez a mostani igazán könnyű volt. Természetesen még elvégzi az előzetes háttérellenőrzést, de ha egész nyáron egyetlen bérlő lakik a nyaralóban, akkor kevésbé lakják le a házat, kevesebb hangos bulit kell elviselnie a szomszédoknak, és nem kell annyit aggódniuk azon, hogy kit hoznak még magukkal a nyaralók.

– De volna még egy dolog – vetette közbe Palmer.

Cara fájdalmasan felnyögött.

– Tudtam, hogy túl szép ahhoz, hogy igaz legyen.

– Ne aggódj! – nevetett fel Palmer. – Nem nagy ügy. Van néhány kanárija. Azokat is magával akarja hozni.

Brettből kirobbant a nevetés.

– Na, ez új.

– Azt hiszem, egy kanári még belefér – állapította meg Cara.

– Nem csak egy van. Talán három vagy négy.

– Amíg a kalitkájukban maradnak, és felsöpri a magokat, nincs gond. Nem akarunk csótányokat. De elvileg nem jelenthet problémát.

– Akkor igent mondhatok? – kérdezett rá Palmer.

Cara Brettre pillantott, aki bólintott. Cara visszafordult a testvéréhez.

– Igen.

Palmer elégedetten összekulcsolta az ujjait.

– Akkor azt hiszem, ennyi. A nyaraló hivatalosan is ki van adva egész nyárra.

– Várj! És mégis ki ez a titokzatos bérlő? Mi a neve? – kérdezte Cara.

Palmer felvette a telefonját, és néhány percnyi görgetés után bejelentette:

– Heathernek hívják. Heather Wyattnek.