ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű

Emily Hauser: Mythica – A New History of Homer’s World,

Through the Women Written Out of It

First published as MYTHICA in 2025 by Doubleday, an imprint of Transworld. Transworld is part of the Penguin Random House group of companies.

Copyright © Emily Hauser, 2025

Hungarian translation © Szigeti Imre, 2026

© Athenaeum Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 629 3

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Felelős szerkesztő: Mészáros Blanka

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Csémi Judit

Nagymamám, Mama emlékére, aki mindig tudta, mit mondjon.

Elizának és Theónak, akik még keresik a saját hangjukat.

És, mint mindig, Olivernek.

TARTALOM

Idővonal

Térkép: Historica

Térkép: Mythica

A szerző megjegyzése

Bevezetés. Múzsa: Új invokáció

Iliász: Asszonyok a háborúban

1. Heléna, az arc

2. Briszéisz, a rabnő

3. Khrüszéisz, a lány

4. Hekabé, a királyné

5. Andromakhé, a feleség

6. Kasszandra, a jósnő

7. Aphrodité és Héra, a csábító és a matriarcha

8. Thetisz, az anya

9. Pentheszileia, a harcos

Odüsszeia: Asszonyok otthon és a nagyvilágban

10. Athéné, az alakváltó

11. Kalüpszó, a szövőnő

12. Nauszikaá, a menyasszony

13. Arété, a házigazda

14. Kirké, a boszorkány

15. Eurükleia, a szolgáló

16. Pénelopé, a történet vége

Zárszó

Kislexikon

Végjegyzetek

„Asszonyról szólj nékem, Múzsa”

(Homérosz: Odüsszeia, első ének, saját átköltés)

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

A mai napig tisztán emlékszem arra a pillanatra, amikor először megsejtettem, hogy Homérosz életem nagy részét kitölti majd. Nagyjából tizenöt éves voltam, az érettségi vizsgám anyagának ismétlésével küszködtem, ez pedig a legtöbb ember számára nem kimondottan inspiráló időszak. Azon a nyáron minden vakító fényben úszó napot a nagyszüleim házában töltöttem, mindennap vártam az ötórai teát, amikor nagyanyám az ódivatú réztálcával csörömpölve vonult végig a folyosón. Ógörögöt tanultam. Nagyon is tudatában voltam annak, hogy milyen szerencsés vagyok: naponta három órát utaztam a legközelebbi fiú középiskolába tanulni. Az Odüsszeia egyik részletét adták fel; azt az eposzvégi jelenetet a cselekmény tetőpontján, amikor a Pénelopé által rendezett íjászversenyen megjelenik Odüsszeusz, és felfedi magát mint Pénelopé férje és Ithaka királya. Aznap reggel tehát a nyitott, madárszerű szótárak seregével és az itatóspárna köré ragasztgatott emlékeztető cetlik tömkelegével körülvéve egy nyelvtan tengerén – participiumok, kondicionális és kötőmódok között – próbáltam átgázolni, miközben teljes erővel kutattam a rejtélyes jelek értelmét.

Aztán váratlanul felbukkant a szárazföld: a szavak összeálltak. A lelkem szárnyalni kezdett: ezt el tudom olvasni. Hangosan kántáltam az ölemben tartott több ezer éves eposz sorait, légzésemet az archaikus szöveg ritmusához igazítottam, miközben nagyanyám székében ültem.

Ez volt annak az Odüsszeia-szerű utazásnak a kezdete, amely életem utóbbi húsz esztendejét kitöltötte. Utam először Cambridge-be vezetett, hogy a King’s College kápolnájának árnyékában olvassam az Iliászt. Itt tűnt fel először, hogy a zsályazöld kötéses Homérosz-kiadásom oldalain hangtalanul várakoznak az asszonyok, akiket Trója falain belül és a görögök táborában is egyformán figyelmen kívül hagytak. Utam innen átvezetett az óceánon a Harvardra és a Yale-re; 2011-ben itt támadt az az ötletem, hogy feltárjam az Iliász asszonyainak világát, és regényben mondjam el a történetüket – az ő szavaikkal és az ő hangjukon. A 2016-os, For the Most Beautiful című regényemben beléptem az ő világukba. Ott ráleltem Briszéiszre és Khrüszéiszre, arra a két trójai asszonyra, akiket erőszakkal feleségül vett és rabként tartott Agamemnón és Akhilleusz, az eposz két hőse. Hangot adtam tehát az asszonyoknak, akik az Iliászban megénekelt történet mögött álltak: elmondtam az ő verziójukat. Ennek során felfedeztem, hogy még mennyi elhallgattatott asszony sorsa van az Iliászba és az Odüsszeiába szőve láthatatlan fonallal; az ő hangjukat szintén hallani kellene, sőt, nélkülük egyik történet sem létezhetne. Ezért döntöttem úgy, hogy megírom ezt a könyvet: hogy a mítoszok mögötti, történelem ködébe vesző, hús-vér asszonyokat felfedjem – az anyákat, a királynőket és a harcosok rabnőit szóhoz juttassam, akik nélkül a történtek nem lennének olyanok, ahogy ma ismerjük őket.

Már a régi görögök is tudták, hogy minden történet elmesélése ellentmondásokkal terhelt. Egy történet sem mentes az elkerülhetetlen egyszerűsítésektől és szövegredukálástól, amelyet muszáj megtennünk, ha megpróbáljuk kibogozni a múlt zavaros szálait, hogy azt összefüggő és koherens, egy könyvben elmesélhető történetté szőjük. Téren és időn átkelve, régészet, irodalom, történelem és ókori meg modern mítoszok határmezsgyéjén mozogva, ez a könyv különböző korok különféleképpen megnevezett helyeiről és népeiről szól. Ezek a megnevezések gyakran elfedik a valódi kulturális különbségeket a különféle népek között, vagy pedig évszázadokon keresztül kulturálisan terheltek lesznek. Én például „ókori Délnyugat-Ázsiára” hivatkozom az „ókori Közel-Kelet” helyett, mivel ez utóbbi egy nyugati, gyarmatosító megnevezés. A „görög” terminust is használom (a latin Graeciből később kialakított szót) Homérosz argonauta/danaida/akháj megnevezései helyett, csakúgy, mint a „mükénéiek”-et (ezt a modern elnevezést), de egyik esetben sem akarok ezekkel nemzeti hovatartozást jelezni. Ezzel szemben megpróbálom a fennálló összetettséget, ahol csak lehetséges, jelezni, a megnevezéseket pedig felismerhetően és konzisztensen alkalmazni a könnyebb olvashatóság kedvéért. Példának okáért, azt az ókori várost, amit mi ma Trójaként ismerünk, valójában két másik névvel – Vilusza és Taruisa – illették a hettiták, az akkori szomszédok; a görögök később az Ilios, Ilion és Troia neveket használták, a rómaiak pedig Iliumnak és Troiának nevezték ugyanezt. Az angolban a Troy (Trója) megnevezés honosult meg, és én is ezt használom a könyvben az ókori történések leírásakor, bár számos más nyelvben számos más néven hívták a várost. Hasonlóképpen, a phaiákok (képzeletbeli) otthonát „a phaiákok szigete” megnevezéssel illetem az egyértelműség kedvéért, annak ellenére, hogy Homérosz azt Skheriának nevezi. A különböző nevek átírását latinosan közlöm a könnyebb azonosíthatóság kedvéért.✶

A homéroszi eposzokból vett idézetek a legtöbb esetben Emily Wilson fordításából származnak; néhány ezek közül a sajátom, amit külön jelzek a jegyzetekben.✶✶ (Az itt, itt és itt található mottók például saját fordításaim.) Emily Wilson 2018-as, elismert és inspiráló Odüsszeiája valójában a homéroszi eposz első, nő által elvégzett fordítása volt. Ez pedig egy sokkal fontosabb pontra irányítja figyelmünket, mégpedig arra, hogy ez a munka nemcsak Homérosz asszonyainak a rehabilitálása, hanem asszonyok általi rehabilitációja is. Ez a második történet pedig azokról a nőkről szól, akik Homéroszt tanulmányozzák és ezen tanulmányok új útjait keresik: a női klasszika-filológusok, történészek, tudósok, fordítók és régészek seregéről, akik a múltról szerzett tudásunkhoz mértékadóan járulnak hozzá. E könyvben biztosítani szerettem volna, hogy az ő történeteiket is elmondom. Ezért aztán az alábbi oldalakon nemcsak Pénelopéval és Trójai Helénával találkozhat az olvasó, hanem úttörő jelentőségű munkát végzett, intellektuális nőkkel is – az ő nevük gyakran nem szerepel a forrásokban vagy nem ismerték el őket kellően –, akik annak szentelték az életüket, hogy feltárják nekünk Homérosz és a letűnt görög bronzkor világát.

✶ A fordító megjegyzése: Ugyanezen okból, jelen fordításban az ókori neveket és megnevezéseket a magyar klasszika-filológiában bevett módon használjuk (ahol ez lehetséges).

✶✶ A fordító megjegyzése: A magyar szövegben az Iliászból és az Odüsszeiából vett minden idézet Devecseri Gábor fordításában olvasható: http://mek.niif.hu/00400/00408/html/

BEVEZETÉS

Múzsa: Új invokáció

2017 augusztusa van, egy forró nyári nap az amerikai Bostonban, de a Harvard Widener Library papírkötegei olyan hidegek, mint egy ókori katakomba. A Smyth Klasszikus Könyvtárban ücsörgök, a Widener isteneinek a házában, és Homérosz Odüsszeiájának görög szövegét lapozgatom. Itt szakállas költők fehérlő gipsz mellszobrai figyelik felülről a diófa asztalokat és a hozzájuk egyáltalán nem illő modern székeket. A régi könyvek mindent átható, penészes szaga uralkodik, hallani a dolgos agytekervények halk zizzenéseit, a laptopok billentyűzetének moraját és az udvaron álló sárgafák koronáját átszelő szél beszivárgó zaját. Az Odüsszeia első énekében keresgélek – az első invokációt követő részben, ahol a költő a múzsához fordul, hogy az egy férfiról szóljon neki –, hátha találok valamilyen utalást arra, hogy Homérosz idejében az asszonyok fontosabb szerepet játszhattak annál, mint amit elhitettek velünk. Görög betűk töltik meg a lapokat, fekete nyomdatinta itt-ott a széleken, én pedig teljesen el vagyok ragadtatva, hogy betűzgethetem ezt az ősi nyelvet – ugyanaz az elragadtatás ez, ami görög tanulmányaim elején töltött el, amikor először éreztem rá annak az ízére, hogy a múlt morzeszerűen elrejtett üzeneteit meg tudom fejteni.

Ahogy belemerülünk a homéroszi történetbe, egy több mint háromezer évvel ezelőtti világba csöppenünk, egy legendákkal teli ókori országba, amit szeszélyes istenek, hatalomra éhes királyok és tetteikkel büszkélkedő hősök népesítenek be. Ebben a világban a görög fellegvárak koronaként ragyognak a sziklás szakadék felett, mindegyiket egy mértéktelen úr tartja a kezében, aki azzal tölti az idejét, hogy tróntermében kívánságokat teljesít vagy külföldi rajtaütéseket tervez, hogy aranyat vagy rabnőket zsákmányoljon, miközben asszonyok és lányok arctalan tömegei tolonganak a palota árnyékában. Mindaz, amit Homérosz leír, a történelemből ismert ókori görögség létező, valós civilizációjára tekint vissza, akik a kései bronzkorban éltek és akiket mükénéieknek nevezünk. Ezt a nevet adták nekik azok, akik felfedezték őket, a Mükénéi Királyság alapján, amely saját korában az egyik leghatalmasabb és aranyban leggazdagabb állam volt. Az ókori görögök hitték, hogy Trója, a trójai háború – csakúgy, mint a Mükénéből, Püloszból és Spártából kirajzó és Tróját ostromló görög seregek – bizonyíthatóan, megfoghatóan valóságos volt. Egy ókori krónikás pontosan meg is említi Trója kifosztásának dátumát: i. e. 1184-et. Ez Odüsszeusznak, Ithaka királyának a korszaka (vagy legalábbis az ókoriak így tartották), a városok fosztogatójáé és az álcázás nagymesteréé, és ez Pénelopé világa is.

A monda úgy tartja, hogy Odüsszeusz csaknem húsz évig volt távol Ithakától, és a legenda szerinti trójai háborúban csörtette kardját. Homérosz szerint megesküdött Menelaosz spártai királynak, Agamemnón mükénéi király testvérének, hogy megvédi annak feleségét, Helénát, a világ legszebb asszonyát, aki így a város legfőbb ékessége lesz – legalábbis a hadizsákmányban gondolkodó férfiak szemében. Amikor Heléna megszökött Parisz trójai herceggel, Odüsszeusz és a többi görög király kötelességtudóan szövetkeztek, hogy visszahozzák őt. A legenda szerint tíz évre, Trója ostromára, egy elhúzódó háború minden borzalmára és nagyságára volt szükség ahhoz, hogy évszázadokkal később ebből epikus költemény legyen: Homérosz Iliásza. Ezt követően pedig még ott volt a hősök évekig tartó hazaútja Görögországba, amelyből még egy eposz, az Odüsszeia született, elmesélve Odüsszeusz további trükkjeit és szenvedéseit.

Pénelopé, Odüsszeusz felesége férje kalandozásai alatt a háttérben, a sziklás Ithakában várakozik, és próbálja távol tartani számos kérőjét. Az Odüsszeia legelején találkozunk vele, amikor lejön hálószobájából, és a palota nagytermében egy bárdot talál, aki a Trójából hazatérőben levő görögök viszontagságairól énekel. Pénelopé, aki már tíz éve próbálja azokat a sorscsapásokat megemészteni, amikkel Odüsszeusznak szembe kell néznie, ezt érthetően tapintatlan témaválasztásnak tartja. A palotájában pöffeszkedő kérői – akik csak arra várnak, hogy feladja végre Odüsszeusz hazatéréséhez fűzött reményeit – szeme láttára félbeszakítja az egyre halkabban daloló bárdot, és azt parancsolja neki, hogy valami másról énekeljen. A dolgot azonban nem lehet ilyen könnyen elintézni. Pénelopé tizenéves fia, Télemakhosz, aki szeretné a tekintélyét megalapozni a többi férfi előtt, ekkor feláll, és rendre utasítja az anyját:

„Hát a szobádba eredj, s munkáddal foglalatoskodj,

rokka legyen gondod s a szövőszék, szolgaleánynak

ossz munkára parancsot. A szó meg a férfiaké lesz,

és legelőbb az enyém, aki úr vagyok ebben a házban.”1

Pénelopé pedig szó nélkül elvonul.

Lényegében tehát az egyik leghíresebb ókori szöveg, amely az egyik leghíresebb ókori legendát meséli el, egyfajta kinyilatkoztatással kezdődik: az asszonyoknak a hallgatás a dolguk. Saját álláspontjukat, saját történetüket sem mesélhetik el a saját szavaikkal. A görög szó, amit Télemakhosz a beszédre használ, a μύθος (mythos, ebből származik az angol myth, magyarul mítosz szó is), itt magyarul megszólalás, (hozzá)szólás (joga) értelemben jelenik meg. Lényegében tehát Télemakhosz nem csak azt mondja, hogy a szólás joga a férfiaké, hanem hogy az így megszülető mítoszok is a férfiakat illetik. Ebben a manifesztumban tehát a történetek, a mítoszok és az ehhez használt szavak is kizárólag a férfiak privilégiumai.

Télemakhosz ezen megszólalásán eleddig nominálisan elsiklott az olvasó; könnyen belátható, hogy miért. Sok ókori görög mítoszt sem, a homéroszi mítoszokat pedig egyáltalán nem lehet úgy olvasni, hogy abban így vagy úgy ne kerülne szóba, hogy az asszonyoknak hallgatniuk kell. Látni láthatjuk őket, de jobb, ha hallgatnak (ennél is jobb persze, ha nem is látjuk őket). Homérosz háborús eposzában, az Iliászban például egy rendkívül fontos asszony, Briszéisz – a többször eladott és szexrabszolgaként kezelt rabnő –, aki az egész eposzi történet eredője (erre később még visszatérünk), mindössze egyszer beszél, és akkor is Akhilleusz csodás, beszélő lováról. Ha az asszonyok meg akarnak szólalni, a férfiak gyorsan beléjük fojtják a szót. A jelenetet, amelyben Télemakhosz rendre utasítja Pénelopét, és nem engedi, hogy a bárd az anyjának tetsző történeteket daloljon, Mary Beard a nyugati irodalom első dokumentált példájának nevezi, amelyben egy férfi arra utasít egy nőt, hogy „hallgasson”.2 Mindez ráadásul nem csak az emberek világában fordul elő. Az Iliász első énekében Zeusz csaknem szó szerint rácsap Hérára, az istenek királynőjére, amikor az asszony valamilyen ellenvetést tesz: „ülj le, maradj csöndben, és tedd, amit mondok”, utasítja, megtoldva ezt a fenyegetéssel, hogy megüti, ha nem engedelmeskedik.3 Ha az asszonyok szerepe a hallgatás, úgy még inkább világos, hogy az igazi nagy legendák csak olyan férfiak kalandjairól szólhatnak, mint Odüsszeusz. Az Odüsszeia nyitó sora világossá teszi az asszonyi múzsához (az ének és a költészet istennőjéhez) intézett kérést: az istennő csak férfiakról szóló történeteket ihlessen. „Férfiuról szólj nékem, Múzsa” – így indul az eposz, amiben az andra, vagyis a férfi az első szó.4 A görög múlt ezen legendáiban tehát az asszonyokat határozottan elhallgattatják, háttérbe szorítják, a mitikus világot pedig szigorúan férfias tereppé nyilvánítják.

Ahogy azonban itt ülök a huszonegyedik századbeli könyvtárban, az Odüsszeia teljes szövegével a laptopom képernyője előtt, azon tűnődöm, hogy feltehetünk-e más jellegű kérdéseket is. Lehetséges-e, hogy Pénelopé elhallgattatásán túl is olvassuk a régi szöveget? Modern kori történészként teret nyithatunk-e annak, hogy maga mondhassa el a történetét? Áshatunk-e úgy mélyebbre a múltban, hogy Homérosz nőalakjainak hangját invokáljuk az eddig ismert történet mellé vagy mögé?

Csak néhány hónapja fejeztem be a doktori disszertációmat a Yale-en, amely szintén azon a megérzésen alapult, hogy a Homérosz világában elhallgattatott nők még sok felfedeznivalót kínálnak. Egy évvel azelőtt, 2016-ban jelentettem meg első regényem For the Most Beautiful címmel, amit az Iliász részbeni újraírásának szántam. Ebben a görögök táborában – Akhilleusz és Agamemnón foglyaiként – sínylődő két trójai asszony, Briszéisz és Khrüszéisz eddig elmondatlan történetét fejtettem ki. Ezek az asszonyok, csakúgy, mint Pénelopé, Trójai Heléna, Kasszandra, Kirké és Kalüpszó, évezredeken át álltak az oldalvonalon kívül: az őket éppen csak megnevező eposzokban és a róluk szóló tudományos munkákban is egyszerű kellékként funkcionáltak egy nagy, csak férfiakról szóló epikus színházban.

Létezik ugyanakkor a homéroszi eposzok azon központi paradoxona, amit véleményem szerint még senki sem tárgyalt kellő mélységben: a szóban forgó eposzok szerint az asszonyok nem számítanak, mégis a történetek és a mítoszok lényegi szereplői. Nincsen eposz múzsa nélkül. Nem lehetne trójai háború sem Heléna nélkül, és az Iliász sem kezdődhetne Briszéisz nélkül. Az Odüsszeia pedig nem végződhetne Pénelopé nélkül. Lelkem mélyén tudom, hogy Homérosz asszonyai sokkal fontosabbak annál, mint amilyeneknek a hagyományos nézőpont mutatja őket.

2017 egy augusztusi napján egy magazin került az asztalomra: az egyik vezető tudományos folyóirat, a Nature egy példánya. A címlap feketén fénylett, rajta élénk színek illusztráltak valami új felfedezést: csupa egymásba tekeredő sárga és rózsaszín spirálok. Egy itt nem várt szó kötötte le a tekintetem: Mükénéiek.

Odapörgettem az újságot a megfelelő oldalhoz, szamárfüles, klasszikus szövegekhez szokott ujjaim könnyedén csúsztak a sima felületen. „A minószi és a mükénéi kultúra genetikai eredete.” A folyó másik oldalán található Harvard Medical School egyik laboratóriumának publikált tanulmányáról van szó. A szöveg sűrűn írt, és csak futólag láttam, hogy tele van dzsitter diagramokkal és DNS-mintavételi módszerek ismertetésével, ami azonban azonnal megragadta a figyelmemet, az a mintául szolgáló egyedek köre: négy mükénéi személy maradványai (nagyjából i. e. 1700–1200-ból) a kontinentális Görögországból, a Peloponnészosz nyugati partjáról, Argoliszból és Szalamisz szigetéről. Ahogy végignéztem a függeléket, meg is találtam azt, amit kerestem: egy mükénéi görög asszony fogából vett DNS-mintát. A lelet maga a Nyugat-Peloponnészoszon fekvő Perisztéria erődje melletti királyi temetkezési helyről származik (a mai Kiparissiától észak-keletre), és i. e. 1416 és 1280 közé datálták.5

Ez több okból is fantasztikus. A tudósok azon képessége, hogy több ezer éves szövetekből ősi DNS-t (más néven A-DNS-t) izoláljanak, az újabb keletű tudományos haladásnak köszönhető, amelynek sokáig komoly kihívásokkal és komplikációkkal kellett szembenéznie, míg végül meghaladta ezeket. Az ősi DNS-maradványok általában rendkívül rövidek, és a halál beállta utáni években nagy kémiai károsodásnak vannak kitéve, ez pedig fokozottan igaz akkor, ha több ezer évre szeretnénk visszatekinteni a történelemben. A következő nagy probléma a minta modern kori szennyeződése: hogyan tudjuk elkülöníteni az ősi DNS-t a mintát kezelő kutatók és régészek DNS-étől? Messze nem minden minta bocsát rendelkezésünkre elegendő értékelhető DNS-t. A perisztériai ásatáson huszonhat különböző mintát vettek, amelyek közül csak egyetlenegy szolgáltatott olyan ősi DNS-t, amit a kutatók tovább tudtak elemezni. A DNS ezenkívül nem mond semmit az adott nemű minta kulturális beágyazottságáról sem (mint majd látni fogjuk, a régészek ilyen jellegű feltevéseket másutt keresnek). Ha azonban egy ilyen darab ősi DNS-t megtalálunk, izoláljuk a szennyeződésektől, és tovább kutatjuk a laboratóriumban, akkor titkok nagy tárházát fedhetjük fel; mintha egy régi palackpostára bukkannánk. A biológiai nemet már néhány ezer véletlenszerű mintából is meghatározhatjuk (az ember teljes genomjában található hárommilliárd szekvenciához képest). Az egyedek között rokonsági fokot a mitokondriális DNS (vagy mtDNS) elemzésével állapíthatjuk meg, amely az anyai ágon követhető, és egy kromoszómákba csomagolt családfát biztosít a kutatók számára. Fenotipikus jegyeket – mint szem-, bőr- és hajszín – kellő gondossággal kiválogatott DNS-markerek alapján prediktálhatunk. Ha tehát fel tudunk tárni néhány, az i. e. tizennegyedik vagy korai tizenharmadik századból, a kései bronzkor mükénéi sírjából származó ősi DNS-t – vagyis az azt megelőző néhány évtizedből, amikor a régiek szerint Trója ostroma és eleste, valamint az Odüsszeiában leírt kalandok megtörténtek –, az olyan, mintha felnyitnánk egy, a trójai háború idejéből származó időkapszulát.

Ahogy ismételten áttekintem az erről az asszonyról rendelkezésre álló adatokat – a kutatók, kissé prózaian, csak I9033-nak nevezik –, és a DNS-elemzés számait összevetem a kiásott régészeti lelőhely kontextusával, egyszerre élénk kép kezd kirajzolódni előttem. A régészeti evidenciák azt mutatják, hogy az asszony egyértelműen a királyi család tagja lehetett. Egy tholosz jellegű sírba temették. Ezt az általában méhkaptárszerű sírkamrát esetünkben az ókori Perisztéria település külterületén vájták bele a hegyoldalba, és óriási keresztkövekkel erősítették meg, ahogy az a mükénéi királysírok esetében is szokásos volt. A sírkamrát olyan tárgyakkal rakták tele, amelyek a halott magas státuszát voltak hivatottak hirdetni az alvilágba vezető úton: aranylevelek, aranygyöngyök és féldrágakövek – egy királynő elengedhetetlen kellékei. A Harvard kutatóinak DNS-elemzése azt is feltárta, hogy a lelet mitokondriális DNS-haplotípusa (mtDNS-haplotípusa) – vagyis az elődeire vonatkozó genetikai utalások csoportja – konzisztens volt azzal, amit alapesetben a mükénéi temetkezésekben találunk. Ez pedig azt mutatta, hogy a királynő és az elődei a görög szárazföldről származó helyiek voltak. A radiokarbonos kormeghatározás (a szerves C4-izotóp elbomlása a fogban) a halálát az i. e. tizennegyedik századra tette. Genetikai adatai alapján azt is biztonsággal állíthatták a kutatók, hogy az asszonynak életében barna haja és barna szeme volt, csakúgy, mint az ugyanebből az időből származó mükénéi festményeken látható asszonyok többségének.

Ezek bizony kínzó tények, amelyeket látszólag világok választanak el a homéroszi szöveg kétdimenziós, fekete-fehér változatától, annak gondos és teljes szerkesztői apparátusával és akkurátusan végigszámozott soraival, ami most itt fekszik előttem. Nem tudok azonban szabadulni attól a gondolattól, hogy ez nem egészen az igazság. Perisztéria romkertje – amit először a görög régész, Szpirídon Marinátosz tárt fel az 1960-as években – kicsit több mint hatvan kilométerre északra található Pülosztól. Ez egy valódi mükénéi város volt komoly homéroszi beágyazottsággal, aki a várost Nesztor – egy másik görög király és újabb Agamemnón-tanácsadó – székhelyének nevezte. És Pülosznak még köze is van az éppen felemlegetett Odüsszeia-jelenethez. Pénelopé tizenéves fia, Télemakhosz éppen néhány sorral előbb dönt úgy, hogy a Jón-tengeren Ithakából Püloszra hajózik apja keresésére indulva; történik mindez azelőtt, mielőtt az anya megjelenik a színen, és a bárdot tónusa megváltoztatására utasítja.

Mindez pedig azt is jelenti, hogy az említett mükénéi görög királynő nagyjából ugyanakkor élt, mint az eposz képzeletbeli Pénelopéja, nem sokkal azelőtt, hogy a trójai háború megtörtént, és nem is nagyon messze onnan. Visszahoztuk őt több ezer évvel korábbról a folytatólagos tudományos vitáinkkal, a kidolgozott új kutatási módszereinkkel.

Ahogy a Nature csillogó DNS-képeiről a görög szövegek szamárfülesedő könyveire nézek, ez a kérdés merül fel bennem: mi lenne, ha modern módszereinket – mint a klasszikus szövegek kritikai olvasásának újszerű értelmezését, a legújabb régészeti felfedezéseket és a szupermodern DNS-elemzést – arra tudnánk használni, hogy a Homérosznál háttérbe kényszerített asszonyokat felélesztjük és őket a jog szerint nekik járó központi helyre állítjuk? Mi lenne, ha nem csak egyszerűen meghallgatnánk a férfiak kreálta mítoszokat, hanem a történelem valódi asszonyainak csontjába oltott történetekre is figyelni tudnánk?

Lehetséges, hogy éppen most van itt az ideje Pénelopé megszólaltatásának?

Jobb, ha hallgatnak

Több mint háromezer évvel ezelőtt, abban az ókori Görögországban, ahol férfiak írtak és beszéltek, miközben az asszonyok hangjuk hallatása nélkül vegetáltak, megszületett néhány a világ első eposzai közül.6 Ezek az epikus művek a történelem előtti énekelt költemények tárházának részei voltak, amelyeket generációkon át örökítettek tovább. Egyik férfi énekes adta tovább az utána jövő másiknak, gazdag és híres emberek összejövetelein énekelték őket, és mindegyik énekes elénekelhette újra és újra a saját verzióját a nagy és dicsőséges görög múltról. A költemények legtöbbje legtöbbször a legendásnak tartott trójai háborúról szólt. Ezek rendkívül hosszúak voltak, több ezer költői verssor: az Iliászban több mint tizenötezer, míg az Odüsszeiában több mint tizenkétezer. A mesterdalnokok ezt éjjelente élő előadásban énekelték a tüzek mellett ülő közönségnek. (Milman Parry és Albert Lord Szerbiában és Horvátországban végzett hasonló kutatásai igazolták, hogy néhány virtuóz énekes képes emlékezetből felidézni tizenöt-tizenhatezer soros énekeket, ami a homéroszi eposzok hosszának felel meg.) Ezeket a Trója legendáját újramesélő eposzokat alapvetően meghatározta metrikus formájuk, a hexameter, amely hat ritmikus egységből, más szóval metrikus lábból áll. Az ilyen ritmikus egységek különleges segítséget jelentettek a szóbeli közlésből élő költőknek, akik az idők során állandósult leírásokat kreáltak minden olyan alakra, aki esetleg egy epikus műben megjelenhet. Használatra kész kifejezések ezek, mint „hókarú” és „bagolyszemű” (ha nőkről van szó) vagy „gyorslábú” és „remek lábvértes” (ha férfiról), amelyeket az énekes akarata szerint illeszthet be a sorokba; egy ilyen panelekből álló gyűjtemény pedig nagy segítség volt egy, a történelem előtti időkben működő énekes számára, akitől mindig azt várták, hogy emlékezetből énekeljen el több száz vagy több ezer verssort. A tipikus jelenetek beillesztésének is hasonló volt a funkciója. Az eposzban megénekelt világra jellemző jeleneteket – mint például a felkészülést a csatára és a háborús felszerelés felöltését férfiak esetében, vagy a hallgatást és a szövést nők esetében – szabályok szerint ismételték, és itt is, ott is betűzték a szövegbe, hogy a cselekményt mozgásban tartsák.

A formájukon és a költői technikájukon túl azonban ezeket az eposzokat a hősök tetteinek ünneplése és az emlékezés vágya hozta létre. Ezekben a korabeli hatalmasságok viszontláthatták magukat, és a Görögország dicső napjaiban élő találékony harcosok és nagy királyok fényében sütkérezhettek. Amit azonban a történészek manapság a mükénéi kornak (vagy késő bronzkornak) neveznek, nem volt más, mint palotaközpontok köré épült települések sora. Ilyen volt Mükéné is a kontinentális Görögországban i. e. 1700 és 1050 között. Amikor azonban i. e. 1200-tól egy romboló hullám kezdett végigsöpörni az égei civilizációkon, a nagy mükénéi paloták – írásrendszerükkel együtt – meginogtak és összedőltek. Görögország egy sötét kornak titulált szakaszba került (kb. i. e. 1050–800), ami mai nézetünk szerint nem is volt sötét, egyszerűen csak nem maradt fenn belőle semmilyen írásos nyom.7 A feljegyzések helyett csak az énekek és a múlt dicsősége tanúskodik róla.

Amikor aztán az írás újra megjelent, valamikor az i. e. kilencedik század közepe és nyolcadik század eleje között (a mediterráneum keleti végéből, a kozmopolita Föníciából importált ábécével), akkor az Iliász és az Odüsszeia voltak azok az eposzok, amelyeket elsőként jegyeztek le az új görög ábécé szabályai szerint. Homérosz, ezek vélelmezett szerzője – akárki is volt ő és akármikor is „írt”, lásd még alább – bizonyára egyszerre celeb lett az ókori világban: olyan személy, aki akármit is mondott hallgatóságának a férfiúi és női erényekről, hallgatósága szó nélkül elfogadta. Ezek a férfiak értékéről és erényeiről szóló eposzok azonban tovább emelkedtek, és a valaha írt legnépszerűbb művekké váltak. Sőt: évezredeken át központi szerepet játszottak a nyugati emberek énképének formálásában. A klasszikus görögség számára Homérosz eposzai szó szerint a bibliát jelentették (a biblia könyveket jelent görögül). Tábornokok hadvezetési tanácsokra leltek az oldalain (Nagy Sándor megrögzött módon az Iliász egy példányával aludt a párnája alatt). Filozófusok, mint Platón vagy Szókratész, mindig Homérosz szövegeihez fordultak, hogy a háborúk történetétől a bátorság meghatározásáig bármit is megértsenek. A férfi írók – mint például Róma állami költője, Vergilius, vagy olyan katonák, mint az angol költő, Rupert Brooke, az első világháború lövészárkának mocsarában – századokon át újra és újra Akhilleusz-szerű hősöket képzelnek maguk elé, hogy láthassák, kik ők és mit vittek véghez; a brit magániskolákban pedig a kisiskolás fiúkkal a homéroszi tankönyv kellően férfias részleteit másoltatták le abban a hiszemben, hogy ettől majd igazi úriember válik belőlük. Az arról alkotott nyugati felfogás tehát, hogy mit is jelent férfinak lenni, kormányozni, küzdeni és ítélkezni, azon alapult, hogy hogyan is olvasták Homéroszt.

Mindeközben az asszonyokat csöndre kényszerítették a klasszikus kori Athénban, és ez lényeges aspektus, mivel maradandó nyomokat hagyott a nyugati kultúrákban, ahogy az athéniak a nőkről és Homéroszról gondolkodtak. Talán Thuküdidész, az i. e. ötödik század végi történetíró, aki nagy részt vállalt abban, hogy Athén demokráciából imperializmusba forduljon, fogalmazta meg ezt a legvilágosabban. Athén legprominensebb politikusának, Periklésznek adta szájába a kinyilatkoztatást: „Egy asszony legnagyobb dicsősége az, ha minél kevesebbet beszélnek róla a férfiak, akár jó, akár rossz értelemben.” A tragédiaköltő, Euripidész elmondásában – egy, nem sokkal Thuküdidész történelme előtt írt darabban – az egyik szereplő kijelenti: „Az asszonynak az a legjobb, ha hallgat és szerény, és csöndben tölti idejét a házban.” Egy másik tragédiaszerző, Szophoklész (az Oidipusz király szerzője) nagyjából egy évtizeddel korábban még ennél is egyszerűbben fogalmaz: „a hallgatás a nő legszebb dísze”.8 Egy i. e. hetedik századi, különösen agresszív költő, Szemónidész – aki az asszonyok „rossz mintapéldányait” állatokhoz hasonlítja, például koszban fetrengő kocákhoz, szexmániás menyétekhez vagy vonyító kutyákhoz – arra panaszkodik, hogy „egy férfi sem tudja elhallgattatni az asszony ugatását; sem fenyegetéssel, sem pedig, ha ez nem lenne elég, azzal, hogy egy kővel kiveri a fogát”.9 Ha valamely asszony el akarta mondani a saját változatát, vagy, ne adj’ isten, meg akarta írni azt, egyszerűen senki sem figyelt rá, a régi asszonyi énekek és mítoszok pedig ekkorra régen elvesztek. (A számok mutatják legjobban a szomorú valóságot: legalább háromezer-kétszáz görög nyelven író férfiszerzőt ismerünk, kevesebb mint száz női ellenében.) A „jobb, ha hallgatnak” parancsa viszont pontosan egybevág az Odüsszeiából ismert, Pénelopét elhallgattató jelenettel, ami aztán így is csúszott át a nyugati világba, amely úgy döntött, hogy a klasszikus kori Athén az, amely összeillik birodalmi és patriarchális értékeivel.

Így aztán az asszonyok és az asszonyi hangok feledésbe merültek, kihulltak a könyörtelen történelem rostáján (ahogy ezt Hilary Mantel emlékezetesen megfogalmazta).10 A homéroszi szövegek kéziratait középkori szerzetesek másolták tovább, csakúgy, mint ezek leghíresebb másolatát, a tizedik századi Venetus A kódexet, az abban levő teljes Iliásszal. Ezek Trójai Heléna szimbolikus jelentőségű karcolatos képeit is mutatják a lap margóján. Olyan képek ezek, amelyek a köteteknél is többet mondanak arról, hogy hol van a nők helye.

Friedrich Nietzsche, a tizenkilencedik századi filozófus kijelentette, hogy a régi görögök Homérosztól Periklészig világosan megértették, hogy mennyire szükséges és logikus az asszonyokkal szembeni szigorú bánásmód. A Homérosz asszonyairól írt első tanulmány (1956-ban, egy férfi tollából) részletesen foglalkozik azzal, hogy mennyire útjában álltak az asszonyok a hősöknek, akiknek férfiként az a dolguk, hogy győzedelmeskedjenek a megpróbáltatások felett és elnyerjék szabadságukat.11

Felfigyeltem arra, hogy az internet egyik veszélyes búvópatakja, az Alt-Right szélsőjobboldali csoport az ókori epikát arra próbálja használni, hogy nőgyűlöletet terjesszen és propagálja a visszafordulást az antifeminista férfiassághoz. Az r/TheRedPill fórum (ez részben az online manoszféra platformja, amely a Red Pill antifeminista és antiliberális értékeit hirdeti) egyik vitaszála például Homérosz egyik kortárs epikus szerzőjét amelletti érvelésére használja fel, hogy bemutassa, az asszonyok mindig több gondot okoznak, mint amennyi hasznuk van: „A görögök és a rómaiak szélsőségesen Red Pill-esek voltak”, állapítja meg a poszt.12 Homérosz szerepének felértékelése a konzervatív politikai vonal megerősítésében felütötte fejét az amerikai felsőoktatásban is. A floridai New College-ban – ahol a jobboldali republikánus kormányzó, Ron DeSantis elhatározta, hogy harcolni akar a szabad művészeteket oktató egyetem szabadsága ellen – egy, az Odüsszeiáról szóló új alapképzési kurzust vezettek be 2023 őszén, amit a megújított curriculum zászlóshajójának tekintenek. Történt mindez néhány nappal azután, hogy az egyetem fenntartói úgy döntöttek, hogy megszüntetik a gendertanulmányokat. Ezzel kapcsolatban az egyik konzervatív aktivista röviden így fogalmazott: „Homérosz Odüsszeiája divatos, a gendertanulmányok pedig divatjamúltak.”13 A történelem újraírásának igénye a politika jelenlegi állása szerint egyszerre vészesen modern és századosan-
évezredesen régi. Homérosz eposzai pedig, ha lehet, még fogékonyabbak az ilyesmire, mint más ókori szövegek. Azért van ez így, mert főként ezek az eposzok meghatározók a Nyugat öndefiníciójának és kulturális értékeinek szempontjából. Pénelopé és Homérosz többi asszonya eközben békében folytatták ezeréves hallgatásukat.

Pénelopé csontjai

Az elmúlt néhány évtizedben fundamentális változás állt be az ókori világ tanulmányozásában, a klasszika-filológiában. A szakterületet felrázta az a felismerés, hogy a történelem elnyomott és eleddig láthatatlan szereplői, mint az asszonyok, a rabságba vetettek, a feketék és az ősi civilizációkban élők, a transzneműek, a homoszexuálisok, a fogyatékkal élők és a többi marginális csoport képviselői (akiknek történetei persze átfedésben is lehetnek) megérdemlik, hogy meghallgatást nyerjenek. A régészek és a genetikusok hihetetlen mennyiségű anyagon rágják át magukat, és DNS-minták alapján jutnak vissza a rég letűnt társadalmak csontozatához. A történészek olyan, eddig a levéltárak mélyén szunnyadó dokumentumokból próbálnak ismereteket kihámozni, amelyeket eddig nem tartottak arra érdemesnek, hogy a történelemkönyvekbe kerüljenek. Mindezt azért, hogy többet tudhassunk meg azon elveszett milliók életéről, akiket kirostáltak a történeti feljegyzésekből. A hozzám hasonló klasszika-filológusok állandóan újraolvassák a bevett szövegeket, így Homérosz eposzait is, amelyeket eddig kizárólag férfiakról szólóknak tekintettek. Ezek koruk ellenére ma is kínálnak olyan különböző perspektívákat, amelyek alapján újszerű következtetésekre juthatunk, és így bepillanthatunk egy új és eddig ismeretlen világba. Olyan világ ez, ahol belátható, hogy egy olyan rabbá tett asszony nélkül, mint Briszéisz – aki a teljes Iliász elindítója –, egyáltalán semmilyen eposz sem lett volna. Olyan világ, ahol egy kiváló Athénét találunk, aki ki- és beugrál egy-egy női testbe, anélkül, hogy a nőiség kérdésében állást foglalna. Olyan világ, ahol felismerhetjük, hogy az Odüsszeiában szereplő nagyhatalmú asszonyok – mint Kalüpszó, Arété, Kirké, Pénelopé és sokan mások – a saját történetük főszereplői, nem pedig mások történetének mellékszereplői. Ha céltudatosan keressük őket, tehát úgy olvassuk a homéroszi szövegeket, mintha az ő történetük lenne, észrevehetjük, hogy az asszonyok, illetve az asszonyi tapasztalatok mindenütt jelen vannak: a múzsáktól kezdve, akik elindítják a történetet, Helénáig, aki miatt kitör a trójai háború; Briszéisztől, aki az Iliász kezdőpontja, Athénéig, aki segít Trója bukásának megszervezésében; Kalüpszótól, Kirkétől és Arététől, akik azokat a fantasztikus országokat kormányozzák, amelyek segítik Odüsszeuszt a hazajutásban, egészen Pénelopéig, aki az utazás végét jelzi.

Ezek az elhallgattatott asszonyok népesítik be a görög mítoszok és a híres eposzok oldalait, meghúzzák magukat a háttérben; egy-egy belépő szerepre futja részükről, és csak nagy ritkán párbeszédre. De ha újra és újra elolvassuk a történetet, megláthatjuk a hallgatás mögött rejtőző valóságot, és némaságukat beszéddé formálhatjuk.14 Ha mindezekhez hozzávesszük az úttörő jelentőségű tudományos előrelépéseket, amelyek eddig nem lehetséges bepillantást engednek az ókori világ asszonyainak tapasztalataiba – mint például a már említett DNS-elemzést, amely visszahozta nekünk Perisztériai-Pénelopét –, a legújabb régészeti technikákat és megközelítéseket, mint a bioarcheológia és a radiokarbonos kormeghatározás, akkor lehetségessé válik, hogy a szövegeket és a tárgyakat új módon helyezzük egymás mellé, és legalább a görög legendák elhallgattatott asszonyainak kirakósát elkészítsük.

Mindezek együttesen azt jelentik, hogy az itt bemutatott narratíva több fontos ponton különbözik attól, ahogy eddig Homérosz költészetét megközelítettük. A múlt asszonyai után kutatva mélyebbre kívánok ásni, hogy eddigi gondolkodásunkat meghaladjam és finomítsam, elismerve és elfogadva azt, hogy az ókori asszonyok tapasztalatainak és azok különbözőségének és összetettségének feltárásával többet tudhatunk meg. Nem állítom azt, hogy ezek az eposzok „jobbak”, vagy hogy kulturálisan mindannyian a görögöktől származnánk, sem azt, hogy az ókori Görögország világa formálta a mi világunkat; semmiféle ilyen káros és leegyszerűsítő narratívát nem kívánok erősíteni, mert az ilyesféle narratívák gyakran használták fel (és ki) a klasszika-filológiát arra is, hogy a nőgyűlöletet és a patriarchális társadalmi berendezkedést megvédjék. Ez a könyv ehelyett inkább azokat a szűk határokat szeretné tágítani, amelyek Homéroszt definiálták: a szöveg egyszerű elemzésén továbblépve szeretném a tudomány és a régészet legújabb felfedezéseit is figyelembe venni, feldolgozva azt a sok-sok evidenciát, amely az ókori asszonyok keresése során szinte pulzálva láttatja magát az ókori társadalmakban Mezopotámiától kezdve Egyiptomon át a Hettita birodalomig. Ez annak is elismerése, hogy a múlt – mindenféle múlt – csak kis része azoknak az eszméknek, amelyek kultúránk közös és gazdag tárházát alkotják. Ugyanilyen fontosnak tartom kihangsúlyozni, hogy csakis rajtunk múlik, hogyan bánunk ezzel, mennyire hagyjuk, hogy ez korlátozzon minket; elengedhetetlen, hogy kritikusak legyünk azzal kapcsolatban, hogy honnan jöttünk és hová tartunk.15

Mindenekelőtt hangsúlyozom, hogy az úton, amelyen a Homérosz mítoszaiban szereplő asszonyokat kutatjuk, nyitott szemmel kell járnunk: különböző nőket keresünk, nem egy régi nőképet. Ez érzékeny érvelési vonal, és a történelem, mint oly sokszor, most is szolgál óvó példával. Sir Arthur Evans, a viktoriánus kori régész 1900-ban kezdte el a knósszoszi palota régészeti kiásását Krétán, amivel felfedezte a minószi civilizációt, a mükénéi elődjét. A knósszoszi palota falán rengeteg olyan képet tárt fel, amelyek a társadalom felső rétegéből származó, fantazmagórikus hajdíszű, elképesztő ruhakölteményekben pompázó asszonyokat ábrázoltak. Felfedezésének nagyszerűségétől elragadtatva arra használta ezeket, hogy egy korai békés és természetszerető társadalom képét rajzolja meg, amelyet jóakaratú istennők tartanak meg és kiemelkedő asszonynépek irányítanak. Mára azonban már világossá vált, hogy ez – csakúgy, mint Sir Arthur egyéb, nagyon is vitatott tanulmányai a minószi korról – leginkább a régész élénk fantáziájából pattant ki, és abból a vágyából fakadt, hogy egy békésebb világot álmodjon az első világháború borzalmait előidéző világhoz képest. Ez figyelmeztet minket arra, hogy a homéroszi múlt új értelmezése, a genderre vonatkozó elképzeléseink keresése során nemcsak azt fogjuk megtalálni, amit szeretnénk (akár heroizált férfiak, vagy istennőszerű asszonyok ezek), hanem azt is, ami nem illik a narratívánkba.

Homérosz eposzait tehát a múltban gyakorta interpretálták úgy, hogy azok „mindent tudnak a férfiakról”, ezzel szemben Sir Arthur pont ennek ellenkezője mellett érvelt a krétai, minószi civilizáció esetében. Magam részéről nem szeretnék állást foglalni ebben a kérdésben. Munkámban a nőket helyezem előtérbe, de sem idealizálni, sem általánosítani nem kívánok, mint ahogy azt sem szeretném szuggerálni, hogy ők mind nagyszerűek, hatalmasok vagy akár egyfélék voltak. Ehelyett elsősorban amellett érvelek, hogy érdemes meghallgatnunk a nők tapasztalatait annak tudatában, hogy mindegyik hang érdemes a meghallgatásra. Azt is meg akarom mutatni ezenkívül, hogy az egyes csomópontoknál érdekes összefüggésekre akadhatunk, olyanokra például, amikor az ókori asszonyok hatalmasabbak voltak, vagy egyszerűen csak mások, mint azt nekünk eddig tanították: például lázadtak a korlátaik ellen. Eközben mindig szem előtt kell tartanunk, hogy a genderről folytatott diskurzus és a hatalmi dinamikák bemutatása hogyan került be a történelemkönyvekbe. Más szóval amellett érvelek tehát, hogy Homérosz asszonyainak története kiváló ugródeszka a tágabb összkép feltárásához: jó, ha számolunk vele, hogy ez inspirálhat minket arra, hogy új szemlélettel gondolkozzunk el a genderproblémán, saját magunkon és azon, ahogy múltunkat magyarázzuk.

Nem fogok általános kijelentésekbe bocsátkozni arról sem, hogy mit jelent valójában, ha valaki nő. A nemi identitások ugyanis – amit a DNS-ben tárolt genetikai nem kémcsőből nyert száraz tényei nem képesek megragadni – attól függően állandóan változnak, hogy az egyes emberek mit gondolnak magukról. Éppen ez az a pont azonban, ahol a régi szövegek, a műalkotások és más, a gender formálódását segítő kulturális „termékek” segítik a nők múltját kutató történészt. Egy, a genderkutatásban kitört forradalom megmutatta, hogy az emberek megélt gendertapasztalata nem szorítható be „férfi” vagy „nő” kategóriákba (vagyis a biológiai nemükbe). A gender – vagy társadalmi nem – inkább az évezredes kulturális formálódás terméke tehát, amelyet ismételten megpróbálunk a férfi-női kettősségbe belekényszeríteni. Ennek gyökereit alapjában véve az ókori görögöknél, az ő mítoszaiknál és Homérosz eposzainál kell keresnünk; ez megmagyarázza azt is, hogy miért nyúl vissza írók, művészek és dramaturgok sora az ókorhoz, hogy ezeket a régi történeteket modern gendertörténetekké írja át. Az „asszony/nő” terminust ebben a könyvben azokra használom, akik nőnek tartják magukat (vagy esetleg nőként azonosítják őket a történeti, illetve mitológiai adatok), ugyanakkor a nőiség egyéb megélési lehetőségeit keresik; teszem mindezt ókori kultúrák, nyelvek, irodalmak és mítoszok összevetésével. Ebben az értelemben a nemiség binaritása mindig jelentkezik. De a régi szövegek kapcsán eddig feltett kérdéseinket is meg kívánom haladni azzal, hogy új módszereket és vitapontokat mutatok be, amelyek segítségével kritikusan nézhetünk a genderre, a nőkre és a múltunkra.

Azzal, hogy így teszek, nyíltan felvállalom ennek a megközelítésnek az ellentmondásosságát, vagyis azt, hogy az érdeklődésem tárgyát képező női hangokat egy mai, újszerű fénytörésben prezentálom, amelynek segítségével tanulmányozhatjuk a múltat. Bizonyos értelemben amellett érvelek tehát, hogy ez a fajta anakronizmus része a történetnek, mert része is kell, hogy legyen. Nemcsak az a tény itt, hogy a homéroszi eposzok mindig anakronisztikusak voltak önmagukban is, hanem az is, hogy olyan tradíciók részévé váltak, amelyek a trójai háború újabb és újabb mitikus történeteit tálalták az új célközönség számára más és más időpontokban. A női hangok ilyesfajta keresése azért csak most történik, mert most változott meg a gondolkodásunk ezen a területen, és átalakultak azok a történetek is, amiket magunkról el akarunk mondani. Az elmúlt években regényírók és költők próbálták kimozdítani Homérosz nőalakjainak hangját onnan, ahol évezredekig tengődtek: a lábjegyzetekből és az oldalszéli margókról, hogy a mindent elárasztó férfidominancia hézagait betöltsék, és félredobják végre évezredes terheiket. Például szolgálhat erre rengeteg szöveg Margaret Atwood 2005-ös The Penelopiadjától Guisela López Anti Penelope-jáig (2006) és a Pénelopé-szerű Celestialig Tayari Jones An American Marriage-ében (2018); Marlene NourbeSe Philip Kirkéjétől és szirénjeitől a Zong!-ban (2008) Madeline Miller Circe-jéig (2018); Rhina Espaillat Helénájától az On the Wallsban (2001) Pat Barker The Silence of the Girlséig (2018), a The Women of Troyig (2021), Nikita Gill Briseis Rememberséig (2019), Natalie Haynes A Thousand Shipséig (2019), és a saját, For the Most Beautiful (2016) című regényemig.16 Női klasszika-filológusok, mint Emily Wilson és Caroline Alexander, Homérosz műveinek fordítására adták fejüket, csak hogy megmutassák: az asszonyoknak is van köze ezekhez az epikus szövegekhez. Eközben olyan kortárs mozgalmak, mint a #MeToo vagy a Black Lives Matter és egyéb transgenderjogokért küzdők hallatják hangjukat a főcímekben; egyre sürgetőbb annak az igénye, hogy kritikusan felülvizsgáljuk a múltról szóló eddigi narrációkat, mert, ahogy azt Thuküdidésztől Nietzschén át és a Red Pillig terjedően láthatjuk, a történelmet mindig is programatikusan írták. Azzal, hogy a korábban hallott történeteket újragondoljuk, a történelmi narratívákat pedig olyan értékek lencséjén keresztül vizsgáljuk, amikben itt és most hiszünk, lehetővé válik a múltbéli hallgatás megtörése, és a kiállás egy olyan világ mellett, amilyenben élni szeretnénk – ezzel pedig a jövőnek írunk egy olyan történetet, amelyben minden hang hallható.

Pénelopé világa

A megközelítésem, amely a történelem végétől halad az eleje felé, talán szokatlannak tűnhet, de az ilyen visszatekintés a múltra mindig is jelen volt, ha Homéroszra terelődött a szó. Hérodotosz, az egyik első görög történész a költő Homéroszt a vaskor végére, i. e. 820 körülre helyezte, miközben a trójai háborút (amiről, mint a legtöbb ókori, azt tartotta, hogy valós történeti konfliktus volt) a bronzkor végére, i. e. 1220 körülre datálta. A későbbi krónikások lényegében egyetértettek ezzel: egy, a görög történelem fontos dátumait felsoroló kőtöredék i. e. 1218 és 1209 közé teszi a trójai háborút, az univerzáltudós Eratoszthenész pedig Trója elestét még pontosabban, i. e. 1184-ben jelöli meg. A görög hagyomány úgy tartja, hogy nagyjából az ábécé feltalálásával egy időben lett Homérosz az Iliász és az Odüsszeia szerzője, az eposzai pedig négyszáz évvel korábbra visszatekintő emlékezést mesélnek el. Tudósok évszázados tüzes vitája, valamint Parry és Lord összehasonlító munkái alapján – akik mai kultúrkörökben figyelték meg a dalnokok eljárását – sikerült ezt a modellt fokról fokra finomítani. Az általános konszenzus (amely harvardi mentorom, Gregory Nagy évtizedes munkásságán alapul) immár abba az irányba mutat, hogy nem állapítható meg egyetlen időpont, amikor egy Homérosz nevű szerző lejegyezte az eposzokat, hanem olyan, évszázadokig tartó szövegfejlődésről van szó, amelynek során az orális hagyomány szövegeit fokozatosan alakítgatták, standardizálták és végül az i. e. hatodik század közepétől lejegyezték. Azután írták át őket a homéroszi szöveggé, és az ókori tudósok fejezetekre, úgynevezett énekekre (görögül: rapsodies) osztották fel; ez az, ahogy manapság is megjelenik a könyvespolcainkon, két költemény, egyenként huszonnégy-huszonnégy énekkel.17 (Ahogy korábban is szóltam róla, a készre csiszolt kifejezések, mint „hókarú Héra” vagy „remek lábvértes akhájok”, amelyeket gyakorta ismételtek, hogy segítsék a memorizálást, a legnyilvánvalóbb bizonyítékai annak, hogy a költemények eredetileg szóbeliek voltak.) E nézet szerint Homérosz egy történeti hagyományt jelenít meg, a szóban hagyományozódott énekek fejlődési folyamatát a kései bronzkortól a teljes írott változat kialakulásáig, amelyek a mai szövegek alapjai. Ez a történeti hagyomány férfias jellegű, ezért tekintem Homéroszt is férfinak. Ebben az értelemben tehát a homéroszi eposzok nemcsak a történelem egy szeletét reprezentálják kizárólagosan. A költemények, elbeszélésük fonala mentén, azzal az alapvető tulajdonsággal bírnak, hogy visszatekintenek a múltba, egy olyan idő emlékét őrzik, amely ugyan létezett, de régen letűnt. Az Iliász és az Odüsszeia a kezdetektől fogva a múlt költeménye volt, egy történeti témájú legenda, amely elragadó meséket mondott mitikus istenekről és bronzvértes hősökről, szépséges félistennőkről és rég halott királynőkről egy néhai, bronzkori színpadon.18 Más szóval tehát a homéroszi eposzok már önmagukban és keletkezésükben is anakronisztikusak voltak.

Ez olyan kérdések sorát veti fel, amelyek századokon át foglalkoztatták a történészek hadait. Ha a homéroszi eposzok konszolidált szövege a vaskorra tehető, cselekménye pedig a kései bronzkorra, akkor melyik kor világképét közvetítik: a bronzkorét, a vaskorét, vagy esetleg a kettő keverékét? Ha a homéroszi eposzok költemények, tehát a fikció kategóriájába sorolandók, akkor megtörtént-e egyáltalán a trójai háború, és ha igen, úgy mennyi belőle az, amit Homérosz alapján biztos történeti ténynek tekinthetünk? Moses Finley, a kiváló huszadik századi, cambridge-i történész tette ennek kapcsán a legerősebb kijelentést, amikor megállapította, hogy ténylegesen nincsen semmi, amit Homérosz költészete alapján megtudhatunk a késő bronzkori trójai háborúról. Az volt a meggyőződése, hogy a trójai háborút nemes egyszerűséggel ki kellene emelni a történelemből, és visszahelyezni a mítosz és a költészet szféráiba, mindaddig, amíg nincs több bizonyítékunk létezésére.19 Finley szemével nézve tehát Homérosz epikus költeményei összesen annyit tehetnek értünk, hogy némi evidenciával szolgálnak a vaskor i. e. tizedik vagy kilencedik századáról (ilyen irányú nézeteit a The World of Odysseus című befolyásos művében összegezte).

Világosan állíthatjuk, hogy a két eposzban sok olyan hely van, ami a vaskorra utal; leginkább persze a vas jelenléte ez, amit csakis a bronzkor után használtak (ahogy a neve is mutatja). Emellett azonban vannak olyan helyek is, amelyek megkérdőjelezhetetlenül a bronzkorra utalnak, mint például az Iliászban az Odüsszeusznak ajándékozott krétai, vaddisznóagyaras sisak leírása, amilyeneket bronzkori krétai harcosok mellett találtak a régészek (illetve anyaországi sírokban is), és amilyenek szintén megtalálhatók a mükénéi falfestményeken. Néhány archaikus nyelvi fordulat is a bronzkorig utal vissza: ilyenek az „Akhilleusz” és a „Hektór” is, mint olyan személynevek, amilyeneket bronzkori kőtáblákon találunk bevésve, vagy a kormányzót, illetve uralkodót jelentő wanax szó, amely mükénéi feljegyzésekben szerepel, és amit Homérosz gyakran használ Agamemnónra, annak ellenére, hogy ez a kifejezés már évszázadokkal a szöveg lejegyzése előtt kikophatott a használatból. A tudósok azt is megmutatták, hogy néhány, tipikusan homéroszinak tűnő énekelt kifejezés, mint például az aspidos amphibrotēs (férfit körülérő pajzs) ősi mükénéi múlttal bír, és olyan nyelvállapotból származik, amelyet még az i. e. tizennegyedik század előtt beszéltek. Ez egy igazi időzárvány, amit szóban hagyományoztak tovább, mint egy palackba zárt régi üzenetet egy korábbi görög nyelvállapotból, utalva ezzel a rég kiveszett, testnagyságú pajzsokra, amelyek, mint azt a régészeti leletekből tudjuk, a bronzkor nagy találmányai voltak.20

Amellett is érveltek egyesek, hogy az ehhez hasonló részleteket később adhatták a szöveghez, hogy hangsúlyozzák: a hősi kor rég letűnt; elképzelhető, hogy valóban ez is történt. Azt sem feledhetjük ugyanakkor, hogy ezek is annak az alapvető testamentumnak a részei, amely arról szól, hogy mi az eredetileg szóbeli és később lejegyzett epikus művek vélt funkciója. Ez pedig nem más, mint a hősi múlt emlékének fenntartása és a régen letűnt mitikus helyek szokásainak és genealógiájának ébren tartása. Azok az énekes bárdok, akik ezeknek az ókori hősöknek a mondáját összeállították és művüket a következő generációra hagyományozták (azok meg az utánuk jövőkre, míg el nem érünk Homéroszig), nemcsak mesélők vagy szórakoztatóipari munkások voltak, hanem a múlt őrzői, az emlékek fenntartói, akik a valódi, megérinthető történelem heroikus mondáit őrizték meg. Az epikus költészet ilyen funkcióját több rétegben is megtalálhatjuk Homérosznál: legyen szó az egyik görög hős elődeinek mellékes felsorolásáról egy csata leírásakor, vagy a tábortűz mellett megosztott, harcosok egy csoportjával rokon, dicsőséges öregekről szóló történetekről, vagy akár egy egykori király által megszerzett jogar generációkon átnyúló hercegi örökléséről. Azt sem feledhetjük, hogy a legtöbb – ha nem minden – ókori görög számára (a rómaiakról nem is beszélve) ezek megtörtént, valóságos események voltak: valódi trójai háború egy valódi hőskorban, elképesztő képességű harcosokkal és az istenek különleges utódaival, akik dinasztiákat alapítottak, és felépítették azokat a városokat, amelyekben később a görögök éltek. Az eposzok hallgatósága ezt biztos történelmi ténynek tartotta, amellyel már gyerekkorban találkozott. A zavaros, jellegtelen vaskorban éltek, amely az azt megelőző dicső korszakot követte, így számukra a trójai háború két korszak közötti vízválasztó volt; világrengető konfliktus, amely egy korszak letűnéséhez vezetett. Homérosz eposzai mintegy feljegyzésként szolgáltak a görögök számára a saját történelmük szövedékéről, annak értelmezéséről, hogy kik ők tulajdonképpen, és az övékét megelőző fényes kor régen kihalt generációiról.

A homéroszi eposzok tehát a görög történelem kanyargós alakulásának termékei. Erre utal évszázadokig tartó változásuk, míg beszéltből írott szövegek lettek; és erre utal a történelmi igény is, hogy egy távoli, valódinak tűnő, de részben mégis elképzelt múlt képét tartsák fenn egy olyan hallgatóság számára, aki mindezt tényként kezelte. Semmi kétség: frusztrálóan nehéz ezekben a szövegekben bronzkori (és egyáltalán: történeti) tényeket találni. Annyi bizton állítható, hogy nagyon halványan ugyan, de vannak valósnak látszó történeti visszhangok és olyan történeti emlékek is, amelyek egy szóbeli, énekelt költészet alapjait képezik. Ugyanakkor nem szabad elfelejtenünk, hogy minden epikai mű a múlt egyfajta újrakreálása a ma igényei számára, vagyis: egy történeti társadalom ideologikus képe, ahogy azt egy kritikus megfogalmazta. Vagy, ahogy egy másik bronzkorszakértő írta: egyetlen eposz sem reális reprezentációja saját korának és kora társadalmának, sokkal inkább a fantázia terméke, de a fantázia olyan terméke, amelyen itt is, ott is áttör a valóság világa.21 Egyfajta módja annak, hogy elmondjunk egy történetet, egy mítoszt a történelem felhasználásával, nem pedig történelmi tényleírás.

Van azonban egy másik út, amely innen előre vezet. Azóta, hogy Finley blikkfangosan amellett szólt, hogy a trójai háborúról szóló vitát a bronzkori Görögországról rendelkezésre álló adatok alapján elfelejtsük, jelentős előrelépést tapasztaltunk a tudományokban és a régészetben, amelyek újfajta adalékokat szolgáltatnak a bronzkor történetéhez; olyanokat, amelyekről Finley még álmodni sem mert. És nemcsak erről van szó, hanem arról is, hogy a hatvanas évek óta lényegesen megváltozott az is, hogy milyen történetekkel szeretnénk foglalkozni, milyen tapasztalatokkal törődünk és milyen hangokat szeretnénk ezekből kihallani, ideértve a női hangot is, amely jelen könyv tárgya. Finley – aki könyvének végül a The World of Odysseus címet adta – dogmatikusan kijelentette, hogy a hősök korában a hős szónak nem lehet nőnemű változata, mintha a társadalom felét csak úgy el lehetne bocsátani, mert ők nem illenek bele a férfiak által és a férfiak számára kitalált kódolásba.22 Ha ezekből a hangokból – vagyis a nők hangjából – indulunk ki, és a kései bronzkorra vonatkozó újabb régészeti felfedezések és más tudományos eredmények segítségével próbáljuk ezeket értelmezni és történetük hátterét bemutatni, akkor meg tudjuk változtatni narratívájuk irányát. Lehetséges, hogy nem létezett Trójai Heléna úgy, ahogy azt Homérosz elképzelte (sőt: ez a legvalószínűbb), de megpróbálhatjuk rekonstruálni, hogyan is jött létre a róla alkotott kép, azaz mi a mítosz mögötti történelem, mivel valódi, ókori dokumentációk vannak arról, hogy a kései bronzkorban történtek dinasztikus házasságok mükénéi és anatóliai királyi családok között, mint ahogy ez történik Heléna és Parisz esetében Homérosz fiktív történetében is.23 Lehet, hogy nem létezett Briszéisz sem, a mükénéi palotában fellelt késő bronzkori és egy korábbi görög nyelvváltozatban írt táblák azonban arról tanúskodnak, hogy a Trójánál és környékén rabságba vetett nőket Görögországba is vihették. Lehet, hogy Hekabé sem létezett, vannak azonban olyan anatóliai királynőkről szóló feljegyzések, akik jelentős hatalommal bírtak, mint ahogy szövevényes régészeti felvetések is léteznek arról, hogy Trója valós, történetileg létező városát betolakodók támadták meg és tették a földdel egyenlővé, pontosan azokban az időkben, amit az ókoriak a legendás trójai háború idejeként jelöltek meg. Más szóval: ez itt nem a valódi Pénelopé vagy Heléna keresésére indult kutatás. Ők férfiak által kreált fikciók, olyan férfi költők „találmányai”, akik csak férfiakról szóló történeteket tudtak mesélni; nagyjából annyira valós görögök, mint amennyire a mai Wonder Woman egy igazi amazon. Történetük valójában ennél sokkal izgalmasabb: kínzó keresgélés a legújabb keletű tudományos cikkekben, kézzel írott ásatási naplókban, múzeumok hátsó tárolóiban, DNS-mintákban és évszázados kéziratokban. A valódi lányok, anyák, lánytestvérek, királynők, harcosok, szövők-fonók, menyasszonyok és bábák keresése ez, akik a kései bronzkor történelmét kialakították, és akiknek a történetét később Trójai Heléna és Pénelopé mítoszává és legendájává szőtték, amit aztán évezredeken át továbbmeséltek.

A kései bronzkorra, mint a homéroszi eposzokra rakódott egyik rétegre koncentrálva, elfogadom a homéroszi történelemfikció irányzékát, a múlt értelmezésének azt a módját, amely az eposzokat meghatározza, mint ahogy azt is, ahogy a költő kortársai úgy tekintettek Homérosz ténykedésére, mint a hősök letűnt korának újraélesztésére. Változtatok ugyanakkor vizsgálódásunk fókuszán (kutatásaink eredeti kiindulópontján), és arra fogok koncentrálni, hogy mi is az, amit a legújabb kutatási eredmények, a kritikai szövegolvasás, a történetek fiktív újraírása és a legújabb régészeti ásatások felhasználásával feltárhatunk a kései bronzkor asszonyairól. Mindezeket pedig nagyítóként irányítom az eredeti szövegekre és Homérosz asszonyaira.

Az újabb felfedezések nap mint nap megváltoztatják a homéroszi eposzokról alkotott felfogásunkat. Itt csak egy példára szeretnék utalni. Az Iliászban találunk egy futó utalást egy kis összehajtható táblára, amire sok olyan, veszélyes és halált hozó szimbólumot róttak, amit rendszeresen Görögországból Lükiába (amely a mai Törökország délnyugati részén található) küldtek.24 A szövegekben történeti fogódzókat kereső tudósok ezt évtizedeken át az eposzokban fellelhető anakronizmus bizonyítékának tartották egészen mostanáig; a legkorábbi ismert összehajtható írótábla az i. e. nyolcadik századból származott, az érvelés szerint tehát ez bizonyára egy később hozzáadott dolog lehetett, ami semmit sem mond nekünk a bronzkorról. Az utóbbi néhány évben azonban egy szenzációsan jó állapotban levő összehajtható fa írótáblát emeltek ki a tengeri homokból Délnyugat-Törökországban, Lükia nyílt vizein egy i. e. tizennegyedik századi mediterrán hajóroncs feltárásakor.25 Ugyanarról a műtárgyról van szó, amelyet Homérosz említ: ugyanazon a helyen és a kései bronzkorra datálva. Így aztán lehetséges, hogy a homéroszi eposz ebben az esetben a bronzkor egyik töredékének emlékét őrizte meg. Egyszerűen csak nem tudtunk eddig erről.

Ilyen értelemben azonban nem használom az eposzokat mint a múlt tényeinek tárházát például arra, hogy azt bizonyítsam, hogy a trójai háború valóban megtörtént, vagy hogy esetleg leírjam azt (voltak erre irányuló kutatások), milyen fegyvereket használtak és mikor. Ebben a könyvben az lesz a kérdésem, hogy mi az, amivel a kor valódi nőalakjairól tett újabb felfedezéseink segítenek minket Homérosz megértésében, nem pedig az, hogy mit mond nekünk Homérosz a bronzkorról. Nem szólok amellett sem, hogy Homérosz egy egységes történelemfelfogást képvisel. Ehelyett a késő bronzkori nőkre vonatkozó legújabb felfedezésekre koncentrálok és belőlük indulok ki – mint például Perisztéria-Pénelopé DNS-mintája –, arra használva őket, hogy Homérosz asszonyairól és mítoszairól újszerűen mondjam el a saját véleményem. Így aztán ez a könyv is, akárcsak az összes Homéroszról szóló, egy, a mának szóló történetet mond el, csakúgy, ahogy a homéroszi eposzok tették a maguk korában.

Utazás a női mítoszokon túlra

Ebben a könyvben a nők azok, akik idegenvezetőként végigvisznek bennünket az Iliászon és az Odüsszeián, valamint a bronzkor fantasztikus és népes világán. Őket fogjuk követni, ahogy kijelölnek egy, a homéroszi eposzok világán átvezető utat, a Trója alatti háború sújtotta síkságtól nyugat felé haladva az Odüsszeia türkizkék szigetei felé, aztán pedig Ithaka irányába. Útközben találkozunk majd olyan asszonyokkal, akik férfiak oldalán (és néha ellenében) vezetik hadba seregeiket; olyanokkal, akik bölcsen és előrelátóan irányítanak királyságokat ugyanolyan hatalommal felruházva, mint a férfiak; asszonyokkal, akik felemelik a hangjukat, hogy elmondják saját sorsukat, de olyanokkal is, akiket áldozati szerepbe kényszerítettek, elhallgattattak és elnyomtak, akik tehát a történelem partvonalára kerültek. Az új tudományos adalékokkal és régészeti felfedezésekkel, valamint a gazdag kulturális háttér újraalkotásával az így felfedett hangok egy vibrálóan élő narratívává fonhatók, amely új utat mutat arra, hogy hogyan tekintsünk vissza – hasonlóan Homéroszhoz – a kései bronzkor csillogó világára. Utunk során mindig leletek egy bizonyos együttese segít majd egy-egy nőkép közelebb hozásában (ezek közül némelyek nagyon is újak és alig ismertek, míg mások korszakalkotó régészeti felfedezésekhez köthetők), mitikus asszonytörténetünk ezen részének elmondásában. A fejezeteket megnyitó és Homérosz eposzait újramesélő életképek az Iliász és az Odüsszeia újszerű mitizálásának példái, ahol nem férfiak, hanem nők történetei képezik a monda tárgyát.

Azzal, hogy Homérosz asszonyait állítjuk középpontba, a régi mítoszokat is új módon értelmezhetjük. Ezek ugyanis felnyitják a szemünket arra, hogy Akhilleusz rabbá teszi és szexre kényszeríti női foglyait, és ilyetén viselkedése alapvető annak megítélésében, hogy milyen is egy hős; vagy észrevehetjük azt is, hogy Odüsszeusz ténykedésének megkoronázása tizenkét rabnő együttes kivégeztetése, amiért az ellenség megerőszakolta őket. A hősök új színben tűnnek fel. Olyan hús-vér nők életére tekinthetünk így vissza évezredek távolából, akik olyan tapasztalatokról szólhatnak, amik a ma asszonyait is megszólítják: anyákéra, akik a gyerekszülés nehézségeivel küszködnek, tábornokokéra, akik háborúban irányítják seregeiket, trauma és szexuális zaklatás áldozataira, otthon hagyott katonafeleségekre, akik a láthatatlan csaták terheit otthon viselik, és társadalmukat formáló női vezetőkre. Előtérbe helyezhetjük a nők tapasztalatait, és azt is megmutathatjuk, hogy ez miért fontos. Rákérdezhetünk arra, hogy néz ki az egydimenzionális férfimítosz a rabnők, az özvegyek, a gyászoló anyák, a szexuális erőszak áldozatai, a megszállás traumatizált túlélői szemszögéből (akik a háborúk fő terheit viselték), és megmutathatjuk azt is, hogy a történetnek mindig van egy másik oldala is. Feltérképezhetjük, hogy történeteik hogyan irányították évszázadokon át a fikció világát – a nagy homéroszi eposzokhoz való kötődésük okán Ovidiustól Shakespeare-ig, Tolsztojtól James Joyce-ig ér itt a sor – az erényes, illedelmes Pénelopétól a trükkös boszorkány Kirkén át a hatalmat gátlástalanul megragadó Klütaimnésztráig (a férfi hősök legnagyobb félelméig). És arra is rákérdezhetünk, hogy mit jelent mindez arra nézve, ahogy magunkról és kapcsolatainkról manapság gondolkodunk.

Ez azonban csak a kezdet. Ahogy a mítoszokból, a régi szövegekből és történeti feljegyzésekből kifelejtett egyének egyre inkább középpontba kerülnek, mindig csak egy történet elmesélésére nyílik alkalom. Ez tehát egy nagyobb diskurzus apró szelete. Ha csak azoknak a történeteknek az elmesélését folytatjuk, amelyben Pénelopé hallgat, akkor mindig is hangtalan marad. Itt az ideje, hogy ő és mindazok, akik a partvonalon, az árnyékban vannak, elmondják történeteiket.

Ezért aztán, Múzsa: asszonyról szólj nékem!

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Libertinus Sans – SIL Open Font License

Libertinus Serif – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License