Orgován Ramóna

Hidegháború

Copyright © Orgován Ramóna, 2024

Borító: Coverist Studio - Bakos Fanni, Faniszló Ádám

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635802531

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

• Lejátszási lista •

Olly Murs, Flo Rida – Troublemaker

Nick Jonas, Tove Lo – Close

Shawn Mendes – Mutual

Teddy Swims – Lose Control

Rosenfeld – Gimme Love

James Arthur – Maybe

Zara Larsson – One Mississippi

Call Me Karizma – Nails

David Kushner – Skin and Bones

Sam Tinnesz, Yacht Money – Play with Fire

Timbaland, OneRepublic – Apologize

Martin Garrix, Dua Lipa – Scared to Be Lonely

Ruelle – War Of Hearts

Tommee Profitt, Fleurie – Hurts Like Hell

Történet a lányról, aki elfelejtett élni és

a férfiről, aki emlékezteti rá.

Prológus

•

Nem mondom azt, hogy a St. Elliot Gimnázium egy unalmas iskola. Tényleg nem. Vannak bálok, amiknek megszervezésével a tanárok próbálják színesebbé tenni a hétköznapjainkat, meg kirándulások, tudományos hetek és miegymás. Az egy másik dolog, hogy ezeknek a programoknak a többsége végtelenül unalmas, de hát, na. Azért próbálkoznak. Szóval, ha ennél az unalmas jelzőnél szeretnénk maradni, azt mondanám, hogy nem annyira unalmas ez az iskola, mint a többi, de az ide járó diákok ezt annyira nem veszik figyelembe, és úgy járkálunk
a szünetekben a folyosókon, a lépcsőkön fel és le az elsőtől a harmadik emeletig, mint a fáradt zombik. Persze, a látszat nem ez; mások szemében mi vagyunk a sznobok, akik a menő iskolába járnak, az elitek, a felső tízezer. Minden St. Elliot-os diák megkapta már ezen jelzők közül az egyiket az életében, de mi csak magunkban kacarászunk, és nem említjük meg a múltkori csőtörést, a kicsit elborult rajztanárnőnket, és azt sem, hogy az egyik osztály olyannyira őrületbe kergette a történelemtanárnőt, hogy az inkább felmondott. Tulajdonképpen a szóban forgó osztályba járok, de ez abszolút mellékes jelen esetben.

Anyám ügyvéd, apám pedig nyomozó, így hihetetlenül fegyelmezett nevelésben részesülök, de ennek ellenére naponta veszekszem a családdal, kiabálok, hogy a bátyám igénytelen zenéitől nem hallom a sorozataimat, és nyavalygok, amikor hétvégi reggeleken beszalad a húgom a szobámba, és rám ugrik.

– Nancy, hol vagy már? – Mikeila a házunk előtt álló kocsijából kezdett ordibálni olyan hangosan, hogy a szobámból is halljam.

Lehet, hogy ezért nem szeretnek minket annyira a szomszédjaink.

Kihajoltam az ablakomon, és hasonló hangerővel válaszoltam, hogy még öt perc és lent leszek, de őszintén szólva mindketten tudtuk, hogy ezek csak álmok. Szép és nagy álmok. A szájfényemet keresve csörtettem ki a szobámból, és máris üvöltöttem volna anyának, hogy mégis miért veszi el a cuccaimat, amikor a húgom résnyire nyitott szobaajtaján benézve megláttam egy nyolcvan centi magasságú kislányt, ahogyan a játékbabájának tükrével a kezében erősen koncentrál, hogy felvigye az említett szájfényt az ajkaira.

– Millie, te mégis mit csinálsz? – Megszólalásomra a húgom összerezzent. Felém fordult, és rám vicsorgott, aztán tovább fogyasztotta a sminkemet, amíg elé nem léptem. Leguggoltam, hogy egy magasságban legyek vele, és jobban lássam. Göndör, aranybarna fürtjei úgy keretezték az arcát, akár egy szénakazal; pont, ahogyan nekem. Hatalmas, zöld szemei olyan vidáman nevettek, ahogyan az enyéim már nagyon régen nem. – Neked ez még nem való.

– Alig várom, hogy nagy legyek, és sminkelhessek meg festhessem a körmeim, mint te – ábrándozott Millie, mire én halkan megjegyeztem, hogy igen, tizennyolc évesnek lenni aztán rohadt jó móka.

– Millie, Nancy! – Anya hangja lekényszerített minket az emeletről.

A konyhába érve a szokásos látvány fogadott: anya sürög-forog már korán reggel a pult mögött, és sorba teszi ki a napi adagunkat, apa pedig a kanapén ülve a papírlapokkal beterített asztal előtt görnyed, és próbálja megoldani a jelenlegi ügyet, amin dolgozik. Gyilkossági osztály, nem egy szép munka, de az érdeklődési kört tekintve apára ütöttem. Ugyanúgy vonzanak a rejtélyek, ahogyan őt is.

– Hívott Clayton. Holnap érkezik – szólaltam meg, miután elvettem a reggelimet és az ebédemet, majd beletömködtem a táskámba.

Komolyan mondom, a fél életemet már a sulis szekrényemben tartom, de a táskám mindig tele van. Hogy csinálom? Rejtett képesség.

– Tudjuk, minket is hívott – mondta anya egy merő izgatottsággal a hangjában. Mindig ilyen, amikor a bátyám hazajön az egyetemről. Azt hiszi, hogy Clayton még gyerek és nem tud egy hétig vigyázni magára úgy, hogy két várossal odébb van, ezért mindig, amikor hétvégére hazalátogat, anya úgy fogadja, mintha valamilyen háborús mezőn tartózkodott volna az elmúlt öt napban. – Végig itthon lesz az ünnep alatt.

– Tudom.

Igazából nagyon jó kapcsolatom van a bátyámmal, és több dolgot tudok róla, mint azt anyáék gondolják. Ezeknél a telefonhívásoknál például olyanokat is megemlít, amiket anyáék, ha tudnának, börtönbe zárnák. Clayton soha nem volt ártatlan, de amióta elkezdte az egyetemet, hogy is mondjam… igazán élni kezdett?

Kettőnk közül mindig is én voltam a jobb gyerek. Clayton a gimi alatt bulizott, lógott, barátnőzött és bandát alapított, mint minden gimnazista srác, én viszont tulajdonképpen semmilyen illegális dologban nem veszek részt. Persze mintadiák sem vagyok, nekem is vannak húzásaim, de amíg Clayton a rosszfiú szerepet töltötte be a gimiben és most minden bizonnyal az egyetemen is, én az vagyok, aki mindaddig benne van a dolgokban, amíg az át nem megy illegálisba.

– Nancy, az isten áldjon meg, már bőven letelt az a rohadt öt perc! Itt hagylak! – Mikeila hangja ismét süvített
a szélben.

Mivel két utcányira élünk egymástól, mindig elfuvaroz a suliba, mert neki van jogsija, és büszke rá, én pedig nem állok a büszkesége útjába, és megengedem, hogy a személyes sofőröm legyen. Tudom, csodálatos barátnő vagyok.

– Már indulok!

Magamra ráncigáltam a kabátomat és a sálamat, majd egy gyors köszönés megejtése után kiléptem az ajtón. A novemberi szél azonnal kicsípte az arcomat, a leheletem szürkesége pedig jelezte, hogy mínuszokat mérünk.

Mikeilának olyan sötétkék kombija volt, amilyen a hajában lévő tincsek színe. Pontosan az ellentétem – lázadó stílus, lázadó természet. Egy idegen még véletlenül sem mondaná meg rólunk, hogy már ősidők óta barátnők vagyunk, mert ő inkább a Clayton-féle gyerekekhez tartozik minden értelemben. De hát, ahogy a szólás tartja, az ellentétek vonzzák egymást.

– Ember, miattad késünk mindig a suliból. – Nos, igen, ez igaz.

– Rendben, akkor most tegyünk úgy, mintha ez téged érdekelne – mondtam, mire Mikeila egy amolyan igazad van arckifejezéssel hagyta a témát. Jó döntés.

Az egyébként tízperces utat Mikeila végigcsacsogta. Összevissza beszélt mindenről, ami eszébe jutott, de ez tulajdonképpen már teljesen megszokott tőle. Az az igazság, hogy legtöbbször pontosan ez a folyamatos duma kell ahhoz, hogy legalább annyira felébredjek, hogy végig tudjam ülni a napot, de megesik egy-két olyan alkalom is, hogy pont ez fáraszt le már korán reggel.

– Te is izgatott vagy az új töritanár miatt? Holnap jön – kérdezte Mikeila csillogó szemekkel, teljesen felém fordulva.

Komolyan, egyszer még autóbalesetet szenvedek ezzel a lánnyal.

– Mikeila, az utat figyeld, könyörgök! – kérleltem a barátnőmet, majd elgondolkoztam a kérdésén. Izgatott? Ugyan miért? – Annyira nem izgat egyébként a dolog.

– Nos, én már mindent tudok róla – ez csak természetes. Mikeila olyan, mint egy képzett nyomozó. Fogalmam sincs hogyan csinálja azt, amit csinál. – Christopher Burnsnek hívják, most végzett az egyetemen. Ez az első munkája.

Ez egyébként egy elismerendő teljesítmény. A St. Elliot
– tekintve, hogy elitiskola – általában csak bizonyos szakmai háttérrel alkalmaz tanárokat, akiknek már van tapasztalatuk, és mindenki tudja róluk, hogy jók abban, amit csinálnak. Soha nem gondoltam volna, hogy egy egyetemről szabadult újdonsült tanárt felvesznek, tehát vagy bennfentes és valamilyen rokona van a gimiben, vagy egyszerűen csak olyan lenyűgözőek az eredményei, hogy teljesen idevaló.

– Kíváncsi vagyok, milyenek az idegei – gondolkoztam hangosan, mert amióta az őrületbe kergettük szerencsétlen Ms. Wayne-t, el vagyunk könyvelve a legrosszabb osztálynak. Nem értem, miért.

– Na, arra én is. Holnap kiderül – helyeselt Mikeila, majd befordult az iskola parkolójába, és beállt a szokásos helyére. Ugyanis igen, Mikeila Stridge-nek külön parkolóhelye van. – Egyébként azt mondják róla, hogy mindig öltönyben jár, és szürke kocsija van. Élettársról még nem tudok semmit, egy csomó pletyka van, hogy látták csókolózni egy lánnyal, meg hogy egyébként meleg, meg már házas, meg ilyenek, szóval nincs biztos forrásom.

– Kegyetlen vagy, Mikeila – mondtam, miközben kiszálltam a kocsiból.

Már régóta tudom, hogy Mikeila mennyire királyul csinálja ezt az egész nyomozósdit, de nem tehetek arról, hogy mindig meglep. Én konkrétan azt is elfelejtettem, hogy holnap jön az új tanár, Mikeila meg már az öltözködési stílusával is tisztában van. Nem tudom, melyikünk a szánalmasabb.

– Egy új tanár november végén mindig izgalmas jelenség – jelentette ki Mikeila, de nem tudom, hogy ezzel a saját maga védelmére kelt-e, vagy csak úgy megosztotta velem a gondolatmenetét.

Nem is tudom, igazából nem nagyon érdekel, hogy új tanárunk lesz. Ez az utolsó évünk itt, az egyetlen dolog, ami miatt izgulok, hogy sikerüljenek a vizsgáim, és felvegyenek arra az egyetemre, amelyen a bátyám is tanul. Nem azért, mert annyira nagyon hiányzik – bár az tény, hogy hiányzik –, hanem azért, mert az az egyetem a környék egyik legjobbja. Nem szeretném, hogy elvonja a figyelmemet holmi tanárváltás. Mit kezdjek én most egy új tanárral?

1.

•

– Nancy, az isten áldjon már meg! – Kipattantak a szemeim Mikeila éles hangjára.

Ahogy láttam a nap sugarait áthatolni az erkélyajtómon keresztül, úgy tértem vissza a kínkeserves valóságba, ahol nagyon durván késésben vagyok, velem együtt pedig Mikeila is.

– Bassza meg – a hátamra fordultam, majd egy nagyon mély sóhajtás után vettem a fáradtságot, és felálltam az ágyból. Kettő lépést kellett volna megtennem az erkélyajtómig, de természetesen nem sikerült, mert beleakadt a lábam a takaróba, és pofára estem. Mikor kiálltam az erkélyre, megállapítottam, hogy hideg van, és amíg az egyik részem imádkozott azért, hogy ne kapjak tüdőgyulladást, addig a másik csak azt várta. – Kicsit elaludtam! Mehetsz, ha szeretnél!

– Mit szólnál, ha emberi sebességre váltanál, és az erkélyajtódban állás helyett esetleg öltöznél?

Mikeila ötlete tulajdonképpen nem is volt hülyeség, ezért úgy döntöttem, hogy megfogadom a tanácsát, és elkezdek készülődni.

Rengetegszer csináltunk már ilyet, általában kéthetente megtörténik velem az a rejtély, hogy álmomban lenyomom az ébresztőórám, és rá egy órára Mikeila ébreszt a százhúsz decibeles hangerejével. Annyira képzett vagyok már ebben az egész késés szituációban, hogy a vesztesek nyugalmával mozgok – tehát olyan lassan, mint egy álmos csiga. Ebbe már Mikeila is beletörődött, mert mostanában meg sem jegyzi, hogy jó lenne, ha sietnék egy kicsit. Azért még bennem volt a remény, hogy esetleg az új töritanár nem találja majd meg időben a termet, és nem ír be későnek, vagy ilyenek, mert hát… hátha, de igazából már egy ideje elengedtem ezt az egész késés dolgot.

– Ember, komolyan mondom, ha lekésem miattad Christopher Burnst, kiszállítalak a kocsiból, és elütlek vele! – hadarta mérgesen Mikeila, miközben olyan sebességre kapcsolt, ami véleményem szerint már túllépett minden határt, de nem mertem szólni.

– Nyugi már, még van húsz perc az első órából – ahogy kimondtam ezt a mondatot, meg is lepődtem, hogy én nyugtatom Mikeilát, hogy ne aggódjon. Mintha felcserélődtek volna a szerepeink egy pillanatra.

A tízperces út lerövidült ötre. Igaz, hogy áthajtottunk két piros lámpán, és majdnem meghaltunk a kereszteződésben, de a lényeg, hogy elértünk a sulihoz. Rendesen kifulladtam Mikeila tempóját felvéve, konkrétan egy perc alatt felértünk a másodikra, ami azért nagy szó, mert általában a duplája kell ahhoz is, hogy kivánszorogjunk csak a parkolóból. Mikeila akkora lendületben volt, hogy azelőtt lenyomta a terem kilincsét, mielőtt szólhattam volna neki, hogy esetleg kopogjunk be, így szó szerint beestünk az ajtón, és mondjuk azt, hogy ott is maradtunk.

Mindketten tudtuk, hogy nagyjából mire kell számítanunk, mégis, amikor megláttunk a tábla felé fordulva egy olyan embert, aki simán beetethetné velem, hogy ő egy új osztálytársunk, teljesen lecövekeltem. Annyira magabiztosan, annyira stílusosan fogta a kezében lévő krétát, olyan tiszteletet parancsolt már a puszta megjelenése is, hogy
a késés miatti szégyenem és félelmem egyszerre jött ki rajtam, és el akartam tűnni a föld színéről. Amikor Christopher Burns… akarom mondani Mr. Burns felénk fordult és kérdő tekintetével jelezte, hogy el kéne kezdenünk beszélni, mivel még azzal sincs tisztában, hogy kik vagyunk, köpni-nyelni nem tudtam. Nem jövök zavarba a tanároktól, nem szoktam elfordulni, ha rám néznek, és ha tudom, hogy ki kell állnom magamért, akkor akár vissza is szólok, de jelen esetben nem bírtam tartani a szemkontaktust. Íriszei olyan kéken világítottak, hogy már-már intimidáltak. Mivel Mikeila teljesen lefagyott, és úgy nézett ki, mint egy szobor, rám hárult a felelősség, hogy megszólaljak.

– I-izé, elnézést a késésért – dadogtam a cipőm orrát nézve, majd elindultam a jobb oldali padsor utolsó előtti padjához, és arra sem figyeltem, hogy Mikeila jön-e mögöttem.

Muszáj volt leülnöm, mert féltem, zavaromban egy az egyben összeesek. A lábaim amúgyis úgy remegtek, mint a nyárfalevél.

– Elég bunkó stílusra vall, hogy fél óra késés után még egy nevet sem bír kibökni, de rendben van – hallottam egy mély, monoton hangot, mire nyeltem egyet, és leültem.

Megkíséreltem egy felnézést, így megtaláltam az új tanár mellett Mikeilát is. Nekem szólt a megjegyzés, amiért elsétáltam, mégis az utóbbi szólalt meg először.

– Mikeila Stridge, bocsánat a késésért, nem fog többször előfordulni.

El akartam süllyedni, amikor éreztem Mr. Burns tekintetét magamon, várva az én bemutatkozásomat. Először nem értettem, hogy miért fontos ez, hiszen egy tanár nem hallgatja végig az összes diákjának a nevét a bemutatkozó órán, de amikor Mikeila illedelmes köszönése után lekörmölt valamit a füzetébe, rájöttem, hogy a késés miatt történik mindez.

– Nancy – mondtam ki végül a nevemet, majd az elmúlt kettő percben már másodjára nyeltem egyet. Mr. Burns felhúzta az egyik szemöldökét, amivel némán kérdezte, hogy ugyan mit kezdjen a keresztnevemmel. Hogy utáltasd meg magad az új tanároddal? Hát, pont így! – Williams. Nancy Williams.

– Oké, Nancy Williams, úgy lettem értesítve, hogy Ms. Wayne tanárnővel az utolsó órán az indián történelmet boncolgatták, tudna valamilyen ismertetőt adni nekem az inka birodalomról?

Remek, bosszú.

– Mi történt az elmúlt fél órában? – a gondolataim olyan gyorsan csúsztak ki a számon, hogy ahogyan kimondtam őket, egy fokkal hevesebben kezdett el dobogni a szívem, mert féltem a tanár úr reakciójától.

– Na, magának aztán felvágták a nyelvét rendesen – motyogta, majd egy olyan sóhajt engedett el, ami inkább azt üzeni, hogy már most elege van ebből az egész iskolából, és máris megutálta a szakmáját. – Tud válaszolni a kérdésemre, vagy nem, Nancy Williams?

– Az inka birodalom egy ősi indián civilizáció volt Dél-Amerikában még a spanyol hódítások előtt. Egyike volt a világ legnagyobb és legrejtélyesebb kultúráinak a tizenharmadik és tizenhatodik század között.

– Így van – bólintott Mr. Burns, majd ismét rám nézett, én pedig próbáltam a lehető legértelmesebb fejet vágni, hátha leáll a vallatásommal. Az egyetlen gond csak az, hogy nehéz magabiztosan nézni akkor, amikor a másik fél sokkal-sokkal magabiztosabb, mint én, és húsz másik gyerek lélegzetét visszafojtva figyeli, hogy mi történik éppen. – Nagyszerű, akkor haladjunk tovább.

Mélyen fellélegeztem, és megköszöntem gondolatban a szüleimnek, hogy nyomozói és ügyvédi szakmát választottak még anno, és megtanítottak arra, hogy hogyan és mikor kell pókerarcot mutatnom a világ felé. Gyorsan előszedtem a cuccomat, és lefirkáltam azt, ami az elmúlt harminc percben a táblára került, és próbáltam nem meglepődni azon, hogy Mikeila is ugyanezt csinálja. Azt sem tudtam, hogy van füzete.

Mr. Burns a maradék tíz perc alatt még háromszor szólított fel régebbi témákra rákérdezve. Azt félretéve, hogy mindegyikre tudtam a választ, igazán szabadulni szerettem volna, emellett megváltoztatni a nevemet, és elköltözni Mexikóba, hogy soha többet ne találkozzak ezzel az emberrel.

– Amúgy ez tökre nem fair – kezdtem el óra után Mikeilának, majd durcásan elővettem a szendvicsemet, és próbáltam anélkül kicsomagolni, hogy eltépném a fóliát. – Egyszerre léptünk be a terembe. Másodpercre pontosan annyit késtél, mint én, és neked még csak a nevedet sem jegyezte meg.

– Hallod, Nancy, a helyedben boldog lennék, hogy egy ilyen ember megjegyezte a nevemet – mondta Mikeila, és már láttam is a csillagokat a szemében, amik akkor jönnek elő, amikor áradozik valakiről. – Komolyan, az egész pasi egy legenda, mostantól nem csak a kedvenc tanárom, de a világon a kedvenc emberem is.

– Szerintetek lehet nála jelentkezni ilyen plusz órákra valamilyen úton-módon? – fordult hátra az előttünk ülő Charlotte, majd a padunkra könyökölt, és maga elé tette
a salátáját.

Undorító embernek éreztem magam, hogy én itt eszem a szendvicsemet, amiben az egyetlen egészséges összetevő a paradicsom volt.

Charlotte tulajdonképpen mindig ilyen érzéseket váltott ki belőlem. Gyönyörű, csinos, okos, és igazából semmilyen hiba nincs benne. Mindig jön a zöldségeivel, a gyümölcseivel meg a változatos étrendjével, a csillogó, derékig érő vörös hajával, meg a hatalmas szempilláival, miközben én saját magam sajnálatával elfoglalva eszem a szalámis kenyeremet.

– Mindjárt kiderítem – sóhajtott Mikeila, és előhúzta a telefonját. Most az lesz a következő lépése, hogy felkutatja azt is, amit még nem tud erről a tanárról.

– Jézusom, lányok, oké, hogy fiatal, meg van egy bizonyos stílusa, de a töritanárunkról van szó. Mellesleg nem is olyan nagy szám – hazudtam.

Valójában eléggé érdekes emberről volt szó, de csak akkor, ha objektíven néztem a dolgokat. Történetesen egy igen ellenszenves tagnak tartottam, és biztos voltam benne, hogy az év hátralévő részében csesztetni fog, és esetleg azt is eléri, hogy végzős létemre megbukjak.

– Te csak azért mondod ezt, mert szarul fogod fel a helyzetedet – Ó, istenem, kezdődik. – Ember, vágod azt a szemkontaktust?

– Ez szexuális vonzalomra utal – fejezte be Mikeila mondatát Charlotte, aztán előkapta a telefonját, és addig keresgélt a galériájában, amíg meg nem találta azt a képet, amit mostantól mindennap meg fog nekem mutatni.

„Ha egy idegen hat másodperccel tovább néz a szemedbe az vagy gyilkossági hajlamra, vagy szexuális vonzalomra utal.” – elolvastam magamban a szöveget.

– Ti nem vagytok normálisok – motyogtam, majd beleharaptam a szendvicsembe, és úgy kezdtem el tovább beszélni. – Ez csak az, hogy késtem, és beszóltam neki. Egyszerűen csak utál, és szivatni fog, mint Jaspert Quentin tanárnő.

– Igen, ez a legvalószínűbb, de attól még nem kell lerombolni az álmainkat, Nancy Williams – kérte ki magának Mikeila, nyomatékosítva a teljes nevem kimondását, pontosan azért, mert Mr. Burns minden egyes kérdésénél úgy gondolta, hogy gúnyolódni kell velem, és ki kell mondania a vezetéknevemet is.

– Hallod, Nancy – kiabált át Jasper a terem másik végéből, és amikor felé fordultam, már szimplán csak a testtartásából láttam, hogy ő is folytatni fogja azt, amit a lányok elkezdtek. – Mi történt az elmúlt fél órában?

Arcomat eltakarva, középső ujjam felemelésével tudattam Jasperrel a véleményem. Valójában nagyon szeretem, és már a gimi első évében is nagyon jól kijöttünk egymással.
Az évek leforgása alatt szinte testvéremmé vált, de ezt csak kevesen tudták eleinte, mert két külön világ voltunk már
a kezdetektől. Talán nem kerültünk volna soha ilyen kapcsolatba, ha biológiaórán nem ültetik mellém azon a szent napon, és nem kezdünk el beszélni arról, hogy milyen utálatos Mr. Trevor, amiért ülésrendet szervezett. Azon a heti két órán rengeteget megtudtunk egymásról, és talán akkor mélyült el igazán a kapcsolatunk, amikor egy csúnya veszekedés után a barátnőjével sírva fakadt bioszon, én pedig megöleltem, és biztosítottam arról, hogy minden rendben lesz. Megjegyzésként, mai napig együtt van az illetékes leányzóval, én pedig a legnagyobb rajongójuk vagyok. Lényeg a lényeg, hogy imádom Jaspert, de a világon az egyik legidegesítőbb személy, és utálom. Imádom és utálom egyszerre, így van.

Jasper azzal az idétlen vihogásával újból felidézte az órai beszólásomat, amin természetesen már a többi fiú is kapott, és a teljes nevem kimondásával felváltva ismételgették azt az egy mondatot. Ezekkel a szemetekkel három teljes év – és még egy, ami vár ránk – lehúzása többnek tűnt, mint egy egész élet. Éreztem, hogy egész nap ez lesz a lejátszási lista, és lelkiekben felkészítettem magam erre az igazán jó témára.

•

Már délután volt, amikor lenyugodtak a kedélyek, és más dolgon kezdett lógni az osztály. Az utolsó órámon, rajzon ültem, és azon gondolkoztam, hogy a végzős évben miért kell még rajznak lennie, és miért érdemeltünk egy olyan tanárnőt, aki a rajztermet szentebb helynek tartja egy templomnál.

– Mi a búbánatért járok én be erre az órára? – formálta meg Mikeila a fejemben száguldozó gondolatokat, majd az utóbbi huszonöt percben már sokadjára megnyitotta az Instagramját. – Most komolyan, semmi értelme nincs.

– Nekem mondod? Egy olyan rajzot keresek, ami nem is létezik – szólalt meg a mögöttünk ülő padból Sean, miközben az előtte lévő papírhalmazt egyesével pakolta át tulajdonképpen egy másik papírhalmazba.

Ez a helyzet úgy alakult ki, hogy az alváson kívül nem csinált semmit az órán, Delay tanárnő ezt észrevette, kérdőre vonta, hogy hol van a rajza, mire Sean kijelentette, hogy ő már beadta, és ne mondja a tanárnő, hogy elvesztette, mert nagyon sokat dolgozott vele. Ms. Delay biztos volt benne, hogy nem vesztette el, így Sean elé vágott egy óriási papírhalmazt, hogy keresse meg a rajzát, így hát már óra eleje óta ez ment a semmiért. Sean mindig is ilyen helyzeteket kreált, mert konkrétan végigaludta a gimis éveit. Ezzel ellentétben viszont elég jó átlaga volt, mert valahogy mindig megtalálta azt a tökéletes helyet, ahol olyan emberekkel van körülvéve, akik tudják az anyagot a dolgozatnál.

– Én olyan álmos vagyok – mondtam nyűgösen, majd a padra hajtottam a fejem. Alig vártam, hogy vége legyen
a napnak. Örültem neki, hogy holnap már végre hálaadás, és lesz egy nap szünetünk. – Hazamegyek, elalszom, és fel sem kelek holnap estig.

– De jön haza Clayton, nem? – Mikeila kérdésével párhuzamosan villant fel a telefonom képernyője Clayton nevével és képével díszítve.

Érted menjek? – elolvastam magamban az üzenetet, majd mosolyogva visszaírtam egy igent, meg egy szívecskét, és magamban nosztalgiázni kezdtem, hogy milyen jó is volt, amikor Clayton még ide járt, és mindig megvárt suli után, hogy ne kelljen hazagyalogolnom. Persze, nem panaszkodhatok most sem, mert ahogy Clayton eltávozott, Mikeila megszerezte a jogsit, így egy percet sem kellett sétálnom.

– Már itthon van – válaszoltam mosolyogva, majd Mikeila felé mutattam a telefonomat. – És jön értem. Lecseréllek mára.

– Ez szomorú – reagált a barátnőm hatalmas együttérzéssel, a kommunikációnk pedig itt meg is halt az óra végéig, de úgy az egész osztályra nézve.

Szerda nyolcadik órában olyanok voltunk, mint a mosott rongyok.

A csengőnk hangja valójában elég undorító, de maga a jelzés olyan érzéseket váltott ki belőlünk, mintha a mennyországba való belépést engedélyezték volna nekünk. Csordaként vonultunk ki az ajtón, kézfogással és puszival köszöntünk el egymástól, és kívántunk mindenkinek kellemes pihenést. Igaz, hogy csak a csütörtököt kaptuk meg szünetnek, de a legtöbb ember már most tudta, hogy pénteken sem fog bejönni.

A parkolóban egyből kiszúrtam azt a szánalmas tragacsot, amit Clayton még két évvel ezelőtt egy roncstelepről szerzett. Szerencsétlen kocsi már vagy húszezerszer tönkrement, de Clayton egyszerűen képtelen volt megválni tőle, és ha tolnia kell majd vezetés helyett, akkor sem fogja lecserélni.

– Na mizu, te suttyó? – Clayton testvérszeretete már akkor megnyilvánult, amikor csak szimplán közeledtem
a kocsihoz.

Hatalmas vigyorral az arcomon ültem be az anyósülésre, és nem is tudtam – meg, persze nem is akartam – a nagy boldogságom ellen semmit tenni. Van az a tipikus érzés, amikor annyira jól érzed magad a kialakult helyzetben, hogy ha ötszáz ember nézne téged, akkor sem tudnál nem nevetni, mert minden porcikád azon dolgozik, hogy mosolyra húzódjon a szád, és ha valahogyan, valami emberfeletti akaraterővel ezt meg is tudod akadályozni, a szemed úgy nevet és csillog, akár egy ártatlan gyereknek.

– Én vagyok a suttyó? – kérdeztem vigyorogva, ahogy végignéztem Claytonon, meg azon, amit visel. A nadrágján nagyobb lyuk volt, mint farmeranyag, a pólóján pedig az Arctic Monkeys logója virított. Nem tudtam nem látni a szájában lévő piercinget, és meg mertem volna esküdni arra, hogy múlt héten még nem volt rajta, emellett a haja is úgy meredezett az ég felé, mintha most ébredt volna fel. – Most komolyan, én vagyok a suttyó?

– Bajod? – Clayton nevetett, majd beindította a tragacsát, illetve, khm, az autóját. – Anya kérte, hogy ugorjunk be a boltba, és vegyük meg azt a pár cuccot, amit felírt egy félméteres cetlire.

– Oké – mélyen sóhajtottam. Utáltam boltba járni, mellesleg anya mindig olyan dolgokat szokott kérni, amiket soha nem találok, és órákat járkálok a sorok között, mire összeszedek mindent. Nem túlzok, tényleg órákat. – Hallod, hogy került az a vasdarab a szádba?

– Nem tetszik?

Nem voltam benne biztos, hogy Clayton tényleg megsértődött-e, vagy csak hülyéskedett, de összehúzta a szemeit, és úgy nézett rám, mint egy ötéves kisfiú, akinek elvették a játékát. Véletlenül sem az utat figyelte, komolyan, Mikeila 2.0. Vele is meghalok.

– Az utat figyeld már, halló! – mutattam a kocsi szélvédőjére, majd jobban megnéztem a mellettem ülő fiút. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy Clayton nem nézett ki jól, vagy hogy nem állt jól neki a piercing. Soha nem voltam az a testvér, aki, ha ránéz a tesójára, pfujogni kezd, és hányást színlel. Clayton tényszerűen helyes, a gimiben a lányok körülötte lógtak egész nap, és nem egyszer volt olyan alkalom, hogy csak azért kezdtek el velem barátkozni, mert a húga vagyok. Ő tipikusan az az ember, aki úgy néz ki, mintha egy könyvből lépett volna ki, még akkor is, ha olyan csöves, mint ebben a pillanatban. Sőt, még ez a csöves stílus is jól áll neki. – Amúgy tetszik, csak meglepődtem.

– Ki kell próbálni ezeket a dolgokat is – mondta hanyagul, majd tényleg az útnak szegezte pár másodpercre a figyelmét. A nagy elmélyülése után ismét felém fordult, majd megköszörülte a torkát. Ezt akkor csinálja, amikor valami nagy bejelenteni valója van, így csak remélni mertem, hogy nem azt akarja mondani, hogy teherbe ejtett valakit, esetleg körözi a rendőrség. – Te, Nancy, figyelj csak…

Beszédét a telefonjának csörgése zavarta meg. Max hangerőn ordított az Arctic Monkeystól a Do I Wanna Know?, amíg sikerült előhúznia a zsebe legmélyéből a mobilt, aztán vígan elkezdett beszélgetni valamilyen Jessica nevezetű lánnyal. A műszerfalra tett bevásárlási listát kezdtem tanulmányozni, ami viccen kívül fél méter hosszú, és fogalmam sem volt, hogy a felét hol kéne egyáltalán keresnem az épületben. Most van négy óra, talán fél hétre végzünk. Köszönjük szépen, anya.

Mivel a királyfi még akkor is Jessicával flörtölgetett, amikor a bevásárlóközponthoz értünk, tulajdonképpen én cikáztam a sorok között, ő pedig követett engem. Összeszedtem azokat a dolgokat, amiknek a helyét tudtam, közben pedig Clayton hajigálta bele a kosárba a különböző fajta chipseket és csokikat, én pedig a végén már ránéztem, hogy ha még valamit beledob, ő fogja tolni a nyolcszáz kilós kosarat, nem én. Amikor végre úgy döntött, hogy leteszi a telefont, és csatlakozik a szociális élethez, mellé léptem, és letámadtam. Sokkal jobban izgatott a telefonbeszélgetése, mint a kapor holléte.

– Ki ez a Jessica lány?

– Csak egy csaj a koleszból – húzta fel a vállát Clayton, mire el is tűnt az izgalmam. Semmilyen komoly kapcsolatról nincs itt szó, csupán csak egy kis Clayton-féle szédítésről. – Jól smárol.

– Nem érdekel – vágtam rá gyorsan, mielőtt belemenne a részletekbe, majd feladtam a kapor keresését, és mustár után kezdtem nézelődni.

– Na, akkor hallod, Nancy – kezdett bele a kocsiban felhozott témába Clayton, én pedig egy másik sorra befordulva hátranéztem rá, hogy igen, hallom. Két üveg mustárt dobtam a kosárba, majd végigfuttattam a fejemben, hogy van-e otthon ketchupunk. Biztos, ami biztos, a legegyszerűbb, ha azt is veszek. – Tudnod kéne valamit.

– Kérlek, ne mondd, hogy Jessica barátosnéd a gyerekedet várja – néztem kérlelően Claytonra, és habár vicces volt ez a kijelentés, azért reménykedtem, hogy nem vágja rá, hogy ja, de igen, mert itt helyben elájulok.

Egy erős és egy édes ketchupot fogtam a kezemben, és azon gondolkoztam, hogy melyiket kéne megvennem. Igen, döntésképes lány vagyok.

– Hát, az be is baszna – fejezte ki magát szépen Clayton, majd amikor gondolkozni kezdett, kértem Istent, hogy ez az egész csak maradjon egy poén. – Nem, biztos, hogy nem. Nem erről van szó, hanem arról, hogy kirúgtak az egyetemről.

– Hogy mi van?! – Azt hittem, rosszul hallok. Kezemben a két ketchuppal fordultam a bátyám felé, és golflabda nagyságúra kerekedett szemekkel néztem rá. Biztos voltam benne, hogy teljesen elsápadtam, az is lehet, hogy kihagyott egy ütemet a szívem. – Te viccelsz?

– Nem, ezzel miért viccelnék? Ne hülyéskedj már, Nancy – dorgált meg Clayton, majd a kosarat maga előtt tolva megindult, én meg mentem utána, még mindig a két ketchuppal a kezemben.

Mi az, hogy én ne hülyéskedjek? Ki az az idióta, aki a bevásárlóközpont közepén nyögi be, hogy kirúgták az egyetemről?

– De mi a jóistent csináltál? És jézusom, Clayton, ha anyáék megtudják, neked lőttek.

– Jó, anyáék előtt csitt, legalábbis még egy darabig
– mondta Clayton, majd rátámaszkodott a kosárra, és levett egy üveg kólát a polcról menet közben. – Kicsit beálltam tegnap, és összebalhéztam az egyik professzorral. Elvileg összetörtem a kocsiját is.

– Basszus, Clayton! – akadtam ki, majd hitetlenül felé fordultam, és hátrafelé kezdtem lépkedni. Hatalmas köríveket írtam le két kezem hadonászásával a két üveg ketchup kíséretében. – Egyáltalán mi az, hogy elvileg?!

– Hát, én nem emlékszem rá, de elvileg van róla kamerafelvétel is, szóval nem tudom. Elvileg ki is kell fizetnem majd a kocsit, meg elvileg lett volna tárgyalás is, viszont a professzor azt mondta, hogy ha rendezem a kárt, akkor nem viszi bíróságra az ügyet, de azonnali eltanácsolást kaptam. Elvileg ez a szabály.

– Hagyd már el ezt a kurva elvileget! Komolyan mondom, ez nem… – nem tudtam befejezni a mondatot, ugyanis Clayton már későn kezdett el ordibálni, hogy vigyázzak, egyenesen nekimentem a mögöttem lévő embernek.

Ijedtségemben, miközben próbáltam felé fordulni, az édes ketchuppal véletlenül meg is ütöttem, ezért hatalmas bocsánatkérő áradatba kezdtem, de elakadt a szavam, amikor megláttam, hogy valójában kinek is ütköztem.

– Mr. Burns… – néztem a férfire döbbenten. Muszáj volt nyelnem egyet, hogy képes legyek tovább beszélni. – Bocsánat, nem volt szándékos, csak hátrafelé lépkedtem, és a bátyám későn szólt, és megijedtem, és itt van ez a ketchup
a kezemben, illetve kettő van, mert nem tudom, hogy édeset vagy csípőset vegyek-e. A lényeg, hogy nem volt szándékos, bocsánatot kérek! Kicsit ideges vagyok, és…

– Jól van, Nancy Williams – mondta Mr. Burns monoton hangon, majd a kosarába tett egy ásványvizet, és rám nézett. – Vegye a csípőset, az édeset meg tegye le a kezéből, mielőtt kárt tesz valakiben.

– Rendben. – Szinte suttogtam a meglepődéstől, megmozdulni sem bírtam még azután sem, hogy Mr. Burns kikerült, és továbbment.

Ránéztem a két ketchupra, majd a csípőset beledobtam a kosárba, az édeset pedig kitettem egy polcra, az italok mellé.

– Ki volt ez a srác? – érdeklődött Clayton, majd mellém lépett, és még mindig a kosárra támaszkodva indult tovább.

– Az új tanárom – mondtam grimaszolva, és már kezdtem volna azt, hogy mennyire szívatott a mai órán, de eszembe jutott az előző témánk, és mérgesen Claytonra néztem. – Ne térj ki a téma elől! Mikor akarod elmondani anyáéknak?
És mikor fizeted ki a kocsit? Jézusom, Clayton!

– Nyugi van, Nancy Williams. – Olyan gyilkos pillantást adtam a bátyámnak a gúnyolódására, hogy nem csak elhallgatott, de még a mosoly is lehervadt az arcáról. – Anyáéknak még nem tudom, hogy mondom el, szóval jó lenne, ha te sem szólnál semmit. Van még egy kis pénzem, amit a ballagásra kaptam, szerintem abból ki is jövök, de majd be kell mennem hétfőn, és akkor elmondják a kár összegét.

– Akkora felelőtlen vagy, istenem!

– Legalább én nem megyek neki egy üveg ketchuppal a tanáromnak. Különben is, hogy lehet ez az ember a tanárod? Konkrétan velem egyidősnek néz ki. Hazudsz?

– Jézusom, Clayton, miért hazudnék? Szerinted viccből szólítottam Mr. Burnsnek?

– Nem tudom, hagyjál már – hisztizett Clayton, majd beállt a kígyózó sorba. Itt fogunk állni vagy egy órát, remek. – Csodáltam, hogy nem esett ki a kezedből a ketchup, úgy remegtél. Tisztára zavarban voltál.

– Mivel a tanárom, és utál engem – hangsúlyoztam ki a két szót újra, majd egy dühös fújtatással le is zártam ezt a témát és a kommunikációt is az elkövetkezendő órákra.

Soha nem kérdőjelezte még meg Clayton, hogy igazat mondok-e, és most még ha talán csak viccből is kérdezte, igazán meglepett, és rosszulesett, főleg egy ilyen helyzetben. Kétlem, hogy annyira kínosan viselkedtem volna, hogy azt az érzést keltsem benne, hogy hazudok.

Ugye?

2.

•

– Vidd már arrébb a csülkeidet – löktem arrébb Clayton lábait, majd leültem a kanapé végére, és ránéztem a bátyámra. Esküszöm, nem akartam felhozni, de nem bírtam megállni. – Mikor mondod el anyáéknak?

Szombat volt. A hálaadás sikeresen lement, és telezabáltam magam pulykával és áfonyaszósszal olyannyira, hogy inkább pénteken sem mentem be a suliba. Természetesen ráfogtam arra, hogy tanulnom kéne a vizsgáimra, amik egyébként hét hónap múlva lesznek, de arra hivatkozva, hogy jobb korán elkezdeni, tettem magamnak egy szívességet, és itthon maradtam. A nagy tanulásból annyi lett, hogy találtam a szekrényben két csomag csipszet, amit az irodalomkönyvem felett ülve betömtem, majd bementem Clayton szobájába, és megnéztünk egy filmet. Aztán persze egész nap azzal zaklattam, hogy ideje lenne elmondani anyáéknak, hogy kicsapták a jogi egyetemről, mert kábult állapotában nekiment a tanárának, és széttörte a kocsiját, ami egyébként – mint megtudtam – a legújabb típusú BMW volt.

– Nancy, kérlek, kettő percre hagyj ezzel a témával – morogta nemtörődöm stílusban Clayton, és elkezdte a telefonját nyomkodni. – Majd elmondom, ha felkészültem. – Egy vállhúzás volt a reakcióm, de Clayton ezt látta, és összehúzott szemekkel kezdett bámulni. – Te most haragszol?

– Hogyne haragudnék! Ember, három hónap után kirúgtak az egyetemről! – emlékeztettem a bátyámat a valóságra, mire ő ijedten a szája elé rakta a mutatóujját, jelezve nekem, hogy fogjam be a számat.

– Halkabban már, te suttyó – csitított, majd újra a telefonjára nézett, és elengedett egy gondterhelt sóhajtást. Meg fogom verni ezt az embert. – El fogom mondani a megfelelő időben, mondjuk, holnap. Úgyis el kell mondanom a szünet alatt, mert nem mehetek vissza az… – még egy mély sóhaj. – Baszki, venni kéne egy kiskutyát.

Olyan erősen csaptam Clayton lábára, hogy feljajgatott. Ő is tudta, mert látta az arckifejezésemen, hogy másodpercek választanak el a kiakadástól, és nem fog érdekelni, hogy anyáék hallják, leordibálom a fejét a helyéről és kész, de megmentette ettől a világvégétől Mikeila, aki szó szerint kicsapta a bejárati ajtónkat. Az utóbbi pár évben rászokott erre, szóval már szóra sem méltatjuk ezt a mozzanatot tőle.

– Clayton, állj fel! Megyünk piercinget csináltatni nekem – adta ki a parancsot Mikeila, Clayton pedig már ugrott is, és tenyerében küldött felém egy puszit, amivel azt jelezte, hogy ezt ő nyerte, és kifejezetten sajnálja, amiért nem tudjuk lefolytatni ezt a beszélgetést. – Nancy, te is! Nem antiszockodhatsz egész hétvégén.

– Én nem szoktam… – kezdtem a felháborodást, de elcsuklott a hangom, amikor rájöttem, hogy Mikeilának tulajdonképpen igaza volt.

Nem érdekelt különösebben. Mára azt terveztem, hogy megnézem az összes sorozatom új részét, és megbeszélem  Charlotte-tal, hogy Cole Sprouse megint mennyire jól nézett ki a Riverdale-ben, meg, hogy még mindig nem bízunk a The Originalsba behozott új karakterben, de túl helyes ahhoz, hogy meg is utáljuk, vasárnap pedig megtanulom a biológiát, mivel dolgozatot írunk hétfőn, az órákon fogalmam sincs, hogy miket beszél a tanár, mert Jasperrel vitatjuk meg minden alkalommal az élet értelmét.

– Ne csináld már, Nancy, gyere velünk! – nyafogott Mikeila, majd keresztbe vágta maga előtt a karját, és sértődékenységet mutatott, de amikor rájött, hogy ezzel nem ér el semmit, nagy hévvel a mellette álldogáló bátyámra mutatott. – Az idióta bátyádnak olyan jól áll a piercing, hogy én is csináltatni szeretnék egyet, és tökre örülnék, ha velem jönnél.

– Én is hadd menjek! – ugrott le a húgom a lépcső utolsó fokáról, majd elszaladt mellettem, közben pedig a kezembe nyomta a csomag csipszet, amit eddig fogott és pusztított.
– Lééégyszi, Clayton!

– Millie, inkább maradj itthon velem – ajánlottam.

Imádom Mikeilát, és imádom Claytont is, de nem bíznám rájuk a négyéves húgomat. Nem azért, mert nem vigyáznak rá, hanem azért, mert nem tudnak. Clayton nagyon szereti Millie-t, és Mikeila is már testvérként tekint mindannyiunkra, és tudom, hogy akár az életük árán is megvédenék, de mivel mindkettejüknek olyan a vezetési képessége, hogy kétszer elájulok egy húszperces úton a halálfélelemtől, a legjobb, ha a húgom szépen itthon marad velem, és leül babázni.

– De én megyek! – Millie megmakacsolta magát, és dobbantott egyet a lábával, mire anya kijött a konyhából, és megkérdezte a társaságot, hogy mégis mit terveznek.

Anyának két személyisége van, és soha nem tudni, hogy melyiket fogja használni. Van az ügyvédi személyisége, ami rideg és konok, és van az anyai személyisége, amikor kenyérre lehet kenni. Általában az első érvényesül.

– Anya, légyszi, hadd menjek Claytonékkal! – váltott könyörgő üzemmódba a húgom, mire anya kérdően a fiára nézett, hogy hova terveznek menni.

– Piercinget csináltatunk Mikeilának – válaszolt anya fel nem tett kérdésére a bátyám, mire anya felhúzott szemöldökkel Mikeilához fordult.

– Mégis hová, kis hölgy?

– Örülök, hogy megkérdezted, Antonette! Nos, vagy ide, a szemöldökömbe gondoltam, vagy a nyelvembe, bár tudom, az egy kicsit merész, vaaagy, a köldökömbe. Mit gondolsz?

Habár anya nem örült ennek az egész piercinges dolognak, meglágyult a szíve, és rámosolygott az előtte álló lányra. Mondom én, hogy két személyisége van.

– Maradj a köldöknél, amit el tudsz rejteni.

Mikeila kilencéves volt, amikor szó nélkül elhagyta az anyukája, és lelépett egy másik férfivel. Ezután az apukája összeomlott, alkoholista lett, és a mai napig az, így tulajdonképpen Mikeilának nincsenek szülei, akik foglalkoznának vele. Már olyan eset is volt, amikor még a kirándulási papírt is anya írta alá neki, tehát lényegében az anyai törődést és az apai szeretetet csak a mi családunktól kapja meg már évek óta.

Egy tízperces veszekedés után, ami abból adódott, hogy a húgunk mehet-e vagy nem, végül Mikeila, Clayton és Millie elhagyták a házat. Mikeila üzenetekkel bombázott öt teljes percen keresztül, hogy mennyire egy antiszociális szemét vagyok, amiért nem mentem vele, de én mindegyik kedves megnevezésére csak egy szívecskét küldtem.

Mire befejeztem az összes sorozatomnak az új részét, már délután öt óra volt. Valószínűleg azért ment el így az idő, mert Charlotte-tal ugyanazokat a sorozatokat nézzük, így minden egyes rész után egy tízperces részletes kritika következett. Amikor megnéztem a telefonomat, hogy a Lucifer utolsó részét megsirassuk, Charlotte-tól tizenhét üzenetem érkezett. Már akkor tudtam, hogy őrültséget csinált, amikor az elsőt elolvastam: Hallod, nem néztem meg a Lucifert, leragadtam a Facebookon.

– Jaj, istenem… – motyogtam hangosan magamnak, majd elolvastam a maradék tizenhat üzenetet, amiben tömören az állt, hogy megtalálta Mr. Burns profilját. Átküldte a linket is, de mire rákattintottam volna, Charlotte Messenger-képe jelezte a hívását. – Charlotte, miért kutatod ki
a tanárod magánéletét?

– Ő regisztrált a világhálóra, halló – hadarta gyorsan Charlotte, majd sóhajtott. – De úristen, már végignéztem az összes képét, bár nincs sok. Hát komolyan mondom, egy álom ez a pali. Nézd már meg te is, na!

Lustán kihangosítottam a telefont, és megnyitottam a linket, amit Charlotte küldött. Christopher Burns egy tó előtt ült a profilképként beállított fotón. Olyan jó képnek találtam, hogy még ránézni is nehezemre esett, mert elszégyelltem magam a gondolataimra. Az idővonalán nem sok minden volt, összesen három képet találtam, de az egyiket nem is ő tette fel, csak megjelölték rajta.

– Szerinted az a kislány a lánya? – kérdezte izgatottan Charlotte, pont annál a képnél, amelyiknél megjelölték.

Egy idősebb nővel és egy kislánnyal állt egy nagy épület előtt. Valószínűleg a családja, a kislány amúgy is olyan hat-hét évesnek néz ki, mellesleg ez a kép már kétéves, így nem találom logikusnak, hogy a gyereke lenne. Minden bizonnyal az anyukája és a húga látható a képen.

– Nem hiszem, ahhoz túl idős a kislány, és túl fiatal Mr. Burns.

– Igazad van. De látod a bemutatkozásnál? Egyedülálló.

– Nem mindenki teszi ki, hogy kapcsolatban van – mondtam a nyilvánvalót, de Charlotte-nak ez nem tetszett, és lefújolt, hogy miért kell elvenni a kedvét. Nos, azért, mert lehetetlennek találom, hogy ennek az embernek nincsen senkije. – Szerintem van amúgy barátnője.

– Sokkal könnyebb lenne, ha barátja lenne – sóhajtott Charlotte mélyen, bár nem értem, mit hisz. Ha tényleg nem lenne senkije, akkor majd biztosan összejönne egy diákjával? Ez az ember sokkal-sokkal okosabb és óvatosabb annál. – Megnézted a Lucifert?

– Igen, és te most szépen elkezded megnézni úgy, hogy közben telefonálunk, és hangosan reagálsz minden jelenetre – jelentettem ki ellentmondást nem tűrően, mire Charlotte minden bizonnyal elindította az új részt, mert hallottam
Az előző részek tartalmából megszólalást.

Körülbelül a rész felénél járhattunk, amikor becsörtetett a szobába Clayton és Mikeila olyan hangosan, hogy még Charlotte is hallotta, és megállította a sorozatot.

– Na, muti! – ültem fel az ágyon, Mikeila pedig felhúzta a szűk fekete felsőjét, és elém tárta a köldökében ékeskedő, sötétkék lepke formájú piercinget. Tulajdonképpen nagyon tetszett nekem is, és kifejezetten illett a barátnőmhöz. – Juj, ez nagyon jó!

– Mi-mi-mi? Mi a jó? – kíváncsiskodott egyből Charlotte, mire Mikeila elmondta neki a történteket, persze jó hangosan, nagy kézmozdulatokkal gesztikulálva.

– Én választottam – szólalt meg Clayton is, és ledőlt az ágyamra mellém.

Ekkor eszembe jutott az, hogy csak ketten jöttek be
a szobámba. Édes istenem…

– Clayton, hol az istenbe hagytad a húgunkat?

– Nyugi, a szobájában majszolja a csipszét. Még a boltba is elvittük, és nem veszítettük el.

– Hát hallod, nagyon ügyesek vagytok! – jegyeztem meg szarkasztikusan, majd megcsóváltam a fejem.

Valószínűleg egy csomó édességet összeszedett Millie, és a két felelősségteljes bébicsősz semmit nem rakott ki a kosárból.

– De milyen piercing? Miért lövöd szét magad, Mikeila?
A bőröd többet érdemel ennél – mondta csalódottan Charlotte a vonal másik végén, majd sóhajtott, csak hogy drámaibb legyen a hatás. – Amúgy szia, Clayton.

– Szevasz, Charlotte – köszönt vidáman Clayton, majd közelebb hajolt hozzám, hogy jobban tudjon beszélgetni.
– Hogy van a nővéred?

– Eljegyezve – mondta unottan Charlotte, mire nemcsak Clayton, hanem én és Mikeila is felnéztünk.

– Mi? – kérdeztük egyszerre.

– Ne viccelj már, alig tizenkilenc – gondolkozott Clayton, de Charlotte nem válaszolt. Lelki szemeimmel láttam, ahogyan hanyagul felhúzza a vállát, biztos vagyok benne, hogy nincs jó kapcsolata a nővérével. – Basszus, ez durva.

Claytont láthatóan arcba csapta a hír, ez pedig azért van, mert ő és Charlotte nővére, Margaret, elég hosszú ideig egy párt alkottak. Ez volt a bátyám egyetlen komoly kapcsolata, szóval elég jelentős időszakot tett ki az életében. Eredetileg Charlotte és én nem is voltunk ennyire jó barátságban, Mikeilával nem is kedveltük őt – persze, neki sem voltunk a szíve csücskei. Csak aztán Clayton és Margaret összejöttek, amikor mi tizedikesek voltunk, így sokszor egymásra kényszerültünk, és jobban megismerkedtünk, azóta pedig az egyik legjobb barátom. Clayton és Margaret egy év után szakítottak, de Charlotte-tal megőriztük a jó kapcsolatot.

– Ja – helyeselt egyszavúan Charlotte. – Egy éve vannak együtt talán, a pasi valami gazdag ember, pár évvel idősebb Margaretnél.

– Jézusom – motyogta Clayton, majd hasra fordult és lecsukta a szemét. – Mi lelte azt a lányt? Velem tíz hónap után feküdt le, most meg már fehér ruhát vesz fel egy év után.

– Amúgy ti hogy szakítottatok? Én soha nem tudtam meg – szólalt meg ismét Charlotte, mire Clayton nagyot sóhajtott.

Soha nem láttam még olyan összetört szívűnek a bátyámat, mint akkor. Tényleg szerette Margaretet, ő meg csak úgy kidobta. Innen is látszik, hogy Margaret és Charlotte kapcsolata nem valami jó, ha a szakítás miértjét sem tudja. Én tisztában voltam a kapcsolatuk minden részletével.

– Hát a nővéred szakított velem, mert már nem bírta a kapcsolatot, vagy mi.

– Sajnálom, Clayton – hallottuk Charlotte hangját, Clayton pedig keserűen mosolygott egyet. – Biztos vagyok benne, hogy találsz majd egy olyan lányt, aki megbecsül.

– Kedvesebb vagy, mint a saját suttyó testvérem – mondta hitetlenül Clayton.

A fejére csaptam, ő meg feljajdult, és meglökött az ágyon olyan erővel, hogy majdnem lefordultam róla. Bunkó paraszt.

– Na, küldjetek már egy fotót a piercingről – váltott témát gyorsan Charlotte.

Összenézve konstatáltuk a gyors váltást, értettünk a szóból. Minden bizonnyal túlságosan szomorúan érintette a lányt az a téma, amelyben a reflektorfényt a családja kapta – talán mégsem olyan szép és harmonikus minden, mint amilyennek kívülről látszik.

Mikeila újra felhúzta a felsőjét, én pedig gyorsan lefotóztam, majd elküldtem Charlotte-nak. Bizonytalanul dicsérte meg, de mindannyian tudtuk, hogy csak illemből, mert Charlotte kifejezetten utálja a piercinget, a tetoválást és minden más bőrdíszt. Neki inkább letisztult, elegáns stílusa van, ami mindenkit zavarba hoz, mert olyan gyönyörű, hogy mellette az összes lány megszégyenülve érzi magát körülbelül minden téren. Charlotte Blanchard maga a tökéletesség.

– Képzeld, Mikeila! Megtaláltam Mr. Burns Facebook-profilját – lelkesedett újra a lány.

Ahogy kimondta, hogy átküldte a linket nekem, Mikeila kikapta a kezemből a telefont, és stalkolni kezdte a töritanárunkat. Clayton kérdően rám nézett – biztos vagyok benne, hogy ahogy én is, ő is arra a jelenetre gondolt a boltban, amikor megkérdőjelezte Mr. Burns kilétét, és azt hitte, hogy hazudok neki a kapcsolatunkat illetően, miszerint
a tanárom. Még mindig haragszom rá, amiért azt feltételezte, hogy titkolózom előtte, nem sikerült megbeszélnünk, de ez az összepillantás mindent elárult. Kételkedik. Basszus, annyira nem viselkedhettem gázul!

– Ne kutakodjatok már a tanárunk után – hangsúlyoztam ki Mr. Burns pozícióját.

Ki akartam kapni Mikeila kezéből a telefonomat, de természetesen nem jártam sikerrel, mert barátnőm árgus szemekkel figyelte a képernyőt. Rángatni kezdtük a mobilt, egészen addig, amíg valamelyikünk véletlenül rá nem nyomott az ismerősnek jelölés gombjára.

Mikeila kiejtette a kezéből a telefont, és megdermedve figyelt barna íriszeivel. Egy hang sem jött ki a torkomon, amikor szembesültem a ténnyel, hogy az én profilomban történt meg ez a dolog.

– Most mi történt? – törte meg a csendet Charlotte izgatott hangja.

Idegességemben felsikítottam, és lelöktem az ágyról Mikeilát. Clayton sóhajtva felállt, és kisétált a szobából, én meg felvettem a telefonomat, és megnéztem még egyszer, hogy biztos legyek benne: ismerősnek jelöltük Christopher Burnst.

Nem, ez nem történhet meg! Annyira kínos!

– Mikeila, ezt nem hiszem el, bassza meg! – akadtam ki, Mikeila pedig csendesen elmondta Charlotte-nak, hogy sikerült bejelölnünk a tanárunkat.

– Most már hagyjátok, kíváncsi vagyok, hogy visszajelöl-e! – mondta Charlotte felcsigázva, én pedig hátradőltem, és a plafont bámultam.

Próbáltam halottat tettetni, hátha tényleg meghalok, és eltűnök a föld színéről. Ki fogok készülni töriórán. Kész, valahogy meg kell változtatnom a nevemet.

– Miért sikítottál? – szólalt meg az ajtómban állva Millie, egy nagy doboz jégkrémmel a kezében.

Az arca már tiszta csoki volt. Ezt nem hiszem el. November végén jégkrémet eszik a négyéves gyerek.

– Millie, mondtam, hogy ne gyere ki a szobádból, mert észreveszi anyád! – szidta le Mikeila a húgomat.

Sóhajtva visszadőltem az ágyra, és lecsuktam a szemeimet.

Kész, ennyi volt. Vége.

3.

•

Vasárnap este a szokásos nagy családi vacsorára készültünk, ahol az a szabály, hogy apa sem ülhet le dolgozni, és én sem kezdhetek el semmilyen sorozatot, hanem lejön mindenki, és együtt eszünk mindannyian. Izgultam, mert rárivalltam Claytonra, hogy a vacsinál közölnie kell a szüleinkkel, hogy már nem egyetemista, mert ugyebár egész nap, sőt, egész hétvégén halogatta ennek a témának a megejtését. Tekintve, hogy nem mehet vissza a kollégiumba, el kéne már magát köhintenie ezzel kapcsolatban.

– Na, elmondod most, ugye? – kérdeztem Claytontól szorosan mellé lépve, miközben a tányérokat és az evőeszközöket pakoltuk ki az asztalra.

– Aha – hümmögött, majd szépen elhelyezte a kanalat a megfelelő helyen, és beletúrt a hajába. – Tuti szarul fognak reagálni.

– Minden bizonnyal, igen – nem is próbáltam megnyugtatni a bátyámat, érezze csak nyugodtan a tette súlyát. Legalábbis ezt gondoltam, de megsajnáltam, mert olyan szánalmasan ijedt arcot vágott, hogy nem tehettem mást. – De hé, anyáékról van szó. Valószínűleg ki fognak akadni, és mérgesek lesznek rád, de attól még a gyerekük maradsz.

– Igaz, sima ügy.

Meg volt rémülve, nyilvánvalóan. Ahhoz képest elég jól bírja, én haza sem mertem volna jönni, bár tény, hogy kettőnk közül engem ezerszer szigorúbban nevelnek. Ha én ilyen nagy dolgot tennék, körülbelül kitagadnának.

A szüleink szemszögéből a vacsora viszonylag nyugisan telt, apa szokásosan háborgott az éppen esedékes üggyel kapcsolatban, anya meg ki volt akadva az ügyfelei miatt. Kérdezték a húgomat az óvodáról, utána pedig én következtem a gimivel kapcsolatban. Pechemre anya emlékezett az utóbbi monológomra, miszerint elüldöztük a történelemtanárnőnket, és rákérdezett, hogy kaptunk-e már új tanárt, nekem meg természetesen mesélnem kellett Mr. Burnsről, ráadásul úgy, hogy Clayton le sem vette rólam
a szemét. Legszívesebben megfojtanám ezt a gyereket.

– Nos, jó tanár, mármint, jól tanít. A korához képest szépen felépíti a témákat, vagyis, a történelmi témákat, az esedékes anyagot, amit éppen veszünk órán – mondtam el nehezen a véleményemet, de minden szavamat kijavítottam szinte, nehogy Clayton valamit félreértsen, és esetleg azt higgye, hogy igazából már össze is házasodtam Mr. Burnsszel titokban.

– Nekem is sikerült találkoznom vele, amikor elmentem Nancyért, és beugrottunk a boltba – szólalt meg Clayton. Ránéztem és üzentem neki a tekintetemmel, hogy ne merjen megemlíteni semmilyen őrült teóriát, mert belenyomom
a fejét a borsófőzelékbe. – Normálisnak néz ki amúgy.

– Na, akkor őt próbáljátok meg nem elüldözni – ajánlotta apa, majd Claytonra nézett, aki inkább lesütötte a szemét, és zabálni kezdett, mert tudta, hogy most ő következik. – És fiam, mi a helyzet az egyetemen?

– Király minden – hadarta Clayton teli szájjal, mire az asztal alatt belerúgtam a lábába. Összerezzent, majd sóhajtott, és letette a kanalat a kezéből. Ha a pillantással ölni lehetne, már holtan feküdnék a padlón. – Illetve, lenne valami, amit el kell mondanom nektek.

– Na, halljuk – biztatta anya, és minden figyelmét neki adta. Várakozva felhúzta a szemöldökét, amikor Clayton nyelt egy nagyot. Mikor elkezdett az asztalon kopogtatni az ujjaival, anya nem bírta tovább, és a lehető legtürelmesebb nézésével párosítva szólalt meg. – Clayton, szívem, akkor elmondod?

– Hát, az van… – kezdte el végül Clayton, majd lesütötte a szemét, és vett egy nagyon mély lélegzetet. – Én… szóval… lefeküdtem egy lánnyal – kiesett a kanál a kezemből, amikor meghallottam Clayton mondatát. Apa megfagyott a mozdulataiban, anya pedig próbált egy mosolyt erőltetni magára, majd félig a húgom felé fordult, de Millie abszolút nem figyelt, csupán a borsószemeket próbálta egy sorba állítani a tányérjában. – Mármint, elég sok lánnyal feküdtem már le, de asszem, hétfőn vagy kedden volt ez a lány, Jessica, és hát lefeküdtünk – magyarázta Clayton, én pedig nem hittem
a füleimnek. Még megrúgni sem volt hangulatom, annyira reakcióképtelenné váltam. – Illetve, többször voltunk már együtt, de nem kell aggódni. Nem terhes, szóval ez egy jó hír szerintem.

– Ebben igazad van – szólalt meg apa egy rövid szünet után, de valójában ő sem tudott nagyon visszajelzést adni erre. – Te is tudod, hogy fontos, hogy mindig védekezzetek.

– Azt hiszem, jól laktam – szólaltam meg gyorsan, majd a tányéromat megfogva a mosogatóhoz siettem, és elmosogattam magam után, amilyen gyorsan csak tudtam. Utána a lépcsőn masírozva hátra fordultam és a bátyámra néztem, habár ő kerülte a szemkontaktust. – Feljössz, ha végeztél?

– Aha, persze.

Nem jött fel. Tíz óra lehetett, amikor megálltam az ajtaja előtt, és lenyomtam a kilincset. Sötét volt a szobában, de a telefon képernyőjének fénye megvilágította az arcát, tehát nyugodt szívvel ültem le mellé az ágyra, és néztem rá olyan határozottan, hogy muszáj volt letennie azt a szerencsétlen mobilt a kezéből.

– Ne verj meg – sóhajtott, majd felkapcsolta az éjjeliszekrényen lévő lámpát. – Csak egy kis idő kell, oké?

– Clayton, vasárnap este tíz óra van – világosítottam fel bátyámat az időről, de ahogy ránéztem, megsajnáltam.
Én vagyok az egyetlen, akiben megbízik, nem szabadna ennyire lecsesznem. Már megtettem egy párszor, ideje továbblépni. – Mi a terved? Hol fogsz addig lakni? Jaj, Clayton!

– Nyugi, van egy haverom az egyetemről, van egy bérelt lakása, és már meg is engedte, hogy ott csövezzek egy darabig nála. Majd elkezdek dolgozni mellette, és be tudok szállni a lakbérbe, úgyis csak egyhavit kell majd kifizetnem, mert nem akarom sokáig húzni. És el fogom mondani anyáéknak.

– Nem tudom, Clayton, nem tartom ezt nagyon jó ötletnek – a hangom már inkább félelmet sugallt, mint haragot. Valóban aggódtam Claytonért, és nem szerettem volna, hogy olyan helyen legyen, amiről azt sem tudom, hogy hol van. Persze, felnőtt már, de akkor is mindig aggodalmaskodom.

Clayton végül megnyugtatott, hogy nem lesz semmi baja, és megígértette velem, hogy nem mondok semmit anyáéknak, amíg ő nem akarja. Bár végtelenül rossz ötlet szerintem ez az egész, de mindegy.

4.

•

Reggel, amikor felkeltem, úgy éreztem magam, mint a mosott szar, mivel tegnap este körülbelül hajnali egyig trécseltem a bátyámmal. Ezzel szemben viszont megelőztem az ébresztőmet – ahelyett, hogy hangos ricsajjal keltett volna, pár perccel a nagy szereplése előtt lekapcsoltam. Valószínűleg az izgalom nem engedett aludni. Iszonyatosan aggódtam Clayton miatt, és tegnap este kijelentettem neki, hogy egyszer meg fogom látogatni az újdonsült lakásában, hogy biztosra menjek, hogy jó helyen van.

– Te meg mit csinálsz itt? – Mikeila úgy nézett rám, amikor leparkolt a házunk előtt, és meglátott a kapuban, mintha halott embert látna. – Én késtem el?

– Nem, kiértem időben – mondtam büszkén, miközben beültem a kocsiba mellé.

– A világ nyolcadik csodája ez.

– Jól van, azért ennyire nem kell túlozni – állítottam le szolidan a barátnőmet, ő pedig vigyorogva elfordította sötétkék kombijának kulcsát, és lassan elindult az úton.

– Nem akarok tesizni – jelentette ki Mikeila, majd sóhajtott egy mélyet, és olyan arckifejezést vágott, mintha a világ összes gondja a vállán pihenne. – Gondolj bele! Óra után úgy fogok kinézni, mint valami hajléktalan, le fogom izzadni a sminkemet, és lesz tíz percem arra, hogy normálisan felöltözzek, és olyan kinézetet varázsoljak magamnak, amilyen most van. Ez pedig hétfőn az első óra után soha nem sikerül.

– Akkor most miért is szeretnél próbálkozni? – kérdeztem, miközben próbáltam visszaemlékezni valamilyen nagy ünnepségre, ami esetleg ma van, de fogalmam sem volt ilyenről.

Ez már elfogadott dolog, hogy hétfőn első óránk tesi, így utána egyszerűen csak beletörődünk, hogy a nap hátralévő részében halottaknak nézünk ki. Végzős év, nem foglalkozunk már a tesi utáni kinézettel.

– Mert második óránk töri – mondta ki Mikeila szemrehányóan, mintha nem értené, hogy én ezt ugyan miért nem tudom. Először is, általában május végére jegyzem meg az órarendünket, másodszor pedig, mentségemre szóljon, hogy Mikeila is. Összezavarodtam. – Nem nézhetünk ki úgy Mr. Burns előtt, mint akiket elütött egy busz.

– Jézusom – motyogtam magamban.

Már előre féltem, hogy mi fog fogadni a testnevelés-öltözőben. Fűszeres illatú parfümök egyvelege, kapkodó mozdulatok, és az új történelemtanárról való áradozás.
A fejemet tettem volna rá.

Tulajdonképpen nem értettem ezt az egészet – igen, Mr. Burns egy különleges személyiséggel rendelkező, megnyerő típusú ember, aki ráadásul jól is néz ki, nyilvánvalóan én is látom ezt, de nem hiszem, hogy ekkora felfordulást kéne miatta kelteni.

– Lányok, még mindig csak egy tanár, akit valószínűleg ki fogunk készíteni, és lead minket – mondtam, miután felöltöztem, és Charlotte-ra és Mikeilara vártam, hogy jöjjenek el velem a mosdóba.

– Te könnyen beszélsz, téged észrevett – szólalt meg Alice érvelően, mire én összeráncoltam a szemöldökömet, és próbáltam megérteni, hogy ez miért jó dolog.

Azért vett észre, mert késtem és tiszteletlen voltam, mellesleg olyan szépen felírta a nevemet a kis noteszébe, hogy a húsz perc késésemet is megemlítette a naplóban.

– Erre inkább nem is reagálok – zártam le a témát egy mosollyal, mert Alice-szel nagyon szeretünk békés vitába csapni, és reggel nem volt hozzá energiám, főleg nem egy ilyen témában.

Alice is mosolyra húzta meggyszínű ajkait, majd váll fölé érő fekete hajkoronáját egy még kisebb kusza kontyba fogta.

A tesi óra még a megszokottnál is kegyetlenebb volt. Az a baj a tanárunkkal, hogy hangulatától függ, hogy mennyire szívat meg minket – természetesen most nagyon rossz kedve volt. Megállás nélkül futottunk, és az elhangzott kicsengetés után sorban engedtük el magunkat, és estünk fáradtan
a padlóra. A lányok sem emlékeztek az óra előtti tervükre, hogy gyorsan az öltözőbe futnak, és rendbe szedik magukat, a tízperces szünetből ötöt azzal töltött az osztály minden tagja, hogy feküdt a tesiterem közepén, és próbálta stabilizálni a légzését. Valószínűleg tovább is folytattuk volna a semmittevést, ha a tanár úr nem jön be, és zavar ki minket. Köszönjük szépen.

– Basszus, mennyi időnk van még? – kérdezte Mikeila kifulladva, egy szál melltartóban és bugyiban ülve az öltözőben lévő fapadok egyikén.

– Kettő perc – válaszolt Alice, mire már én is feleszméltem, és elkezdtem kapkodni, de nem azért, mert jól szerettem volna kinézni, hanem azért, hogy egyáltalán beérjek órára.

Még egyszer kések, és kinézem abból a tanárból, hogy megbuktat.

November végéhez híven természetesen már mínuszokat mértünk, így vagy nyolc réteg ruhát vettem fel ma reggel, most viszont csak a fehér, spagettipántos trikómat kaptam magamra, először is azért, mert istentelenül melegem volt, másodszor pedig azért, mert meghallottam a becsengetés hangját, amikor begomboltam a farmeromat. A táskámba gyömöszöltem a pulcsijaimat – áldottam az eget, hogy a kabátomat már a szekrénybe akasztottam – , majd hanyagul a vállamra dobtam azt, végül már úgy is mindegy mottóval élve, a kezembe kaptam a bakancsomat, és az osztálytársaimmal a nyomomban végigfutottam két teljes emeleten. Elit iskola.

Pont akkor ültem le a helyemre, amikor Mr. Burns belépett a terembe, és becsukta maga után az ajtót. Pár lány egyből utána szállingózott be a terembe, és sorban elnézést kértek, miközben leültek a székükre. Mr. Burns öltönynadrágja zsebébe rejtett kezekkel végignézett az osztályon. Imádkoztam, hogy ne nézzen rám, vagy hogy ne nézzen le, mivel természetesen nem volt érkezésem felvenni a bakancsomat, így csupán egy szál zokniban ültem Mikeila mellett, aki a hollófekete hajában lévő sötétkék tincseket próbálta
a füle mögé tűrni.

– Csak nem tesióra volt? – szólalt meg végül a tanár úr, pár fiú pedig helyeslően válaszolt, vagy éppen bólintott.

A második történelemóránk volt vele, és másodjára szerettem volna elsüllyedni, amikor rám tévedt a pillantása. Mr. Burns végignézett rajtam, én pedig – habár, lehet, hogy le kellett volna sütni a tekintetemet – az arcát fürkészve vártam az újabb beszólást. Mikor újra felért a szemeimhez, egy ideig pislogás nélkül csak meredtünk egymásra, éreztem a kínos helyzet forróságát, és nem tudtam, hogy az, vagy a tesióra színezte vörösre orcáimat.

– Nem akarja felvenni a cipőjét? – kérdezte Mr. Burns.

Legszívesebben rávágtam volna, hogy nem, mert ebben a trikóban semmi kedvem nem volt lehajolni. Csak és kizárólag hosszú ujjú alá veszem fel mindig, mert körülbelül a melltartóm vonaláig ér, így nem éppen az én stílusom ahhoz, hogy csak úgy ebben mászkáljak x számú ember társaságában. Ha nem lett volna iszonyatosan melegem, kihalásztam volna a táskámból a barna bő kötött pulcsimat, és magamra kaptam volna.

– De igen – motyogtam végül, majd sóhajtva lehajoltam, és szememet lecsukva reménykedtem, hogy nem látszik annyi minden a melleimből.

Éreztem a tekintetét magamon, zavaromban úgy remegtek a kezeim, hogy még bekötni sem tudtam gyorsan a fűzőt. A novemberi levegő felforrósodva színezte vörösre az orcáimat. Amikor felemeltem a fejem, és ránéztem, kezét a szája sarkához kapta, elfordulva tőlem az ablakhoz sétált és a többiekkel vette fel a szemkontaktust.

– Na, amíg Nancy Williams készülődik, addig nyissuk ki a füzeteinket – mondta, miután megköszörülte a torkát.
– Ha jól emlékszem, az inka birodalom az esedékes témánk, jól mondom?

– Igen – helyeselt pár gyerek, Mr. Burns pedig bólintott, majd szokásosan zsebre tett kézzel kezdett járkálni a sorok között. – Az uralkodásnál fejeztük be.

Irigyeltem, hogy Mr. Burns ilyen megjelenést és tiszteletet tudott elővarázsolni minden egyes apró mozdulatával. Tudni kell az osztályunkról, hogy mi sosem vagyunk csendben. A legtöbb tanár utál minket, akkor adnak le, amikor lehetőségük van rá, és általában a szemünkbe mondják, hogy mi vagyunk a St. Elliot szégyenei – tehát mondjuk úgy, hogy nem viselkedünk felhőtlenül az órákon, de Mr. Burns olyan energiát továbbított felénk, ami elnémított mindenkit.

– Tehát az uralkodó egy végtelenül homályos életű fiatalember volt, akit úgy hívtak, hogy… – a tanár úr kérdőn végignézett az osztályon, és valószínűleg azt várta, hogy fejezzük be a mondatot, de nem igazán volt ez megszokott, mivel senki nem fektetett még belénk ekkora reményt, nem mellesleg jogosan, hiszen most sem tudtuk a választ. Mr. Burns pár másodperc után feladta, és hevesen bólogatni kezdett. – Jól mondják, jól mondják, Manco Cápac. Nem tudni, hogy mikor született, viszont azt igen, hogy körülbelül 1230-ban halt meg Cuzcóban, ami, Jasper?

– Ami az inkák letelepedési helye volt – vágta rá egyből Jasper, gondolkozás nélkül.

Az lenne csoda, ha nem tudná, hiszen történelem szakon tervez továbbtanulni, így erre az órára kivételesen tanul.

– Így van. Számos legenda létezik vele kapcsolatban, a legtöbben napistenként emlegetik, egy aranybottal a kezében – magyarázta Mr. Burns, de közben a szemeit forgatta a különböző mítoszokra. – Nem foglalkozunk ezekkel a badarságokkal, higgyék el, szó sem lesz róla az egyetemen, hacsak nem történésznek akarnak menni. Ami viszont fontos, hogy megalkotta a Törvények könyvét, és megszüntette az emberáldozatokat. Csak, hogy meglegyen a szokásos vérfertőzés is, feleségül vette a testvérét, Mama Cellót, ebből a toxikus frigyből pedig megszületett egyetlen utóda, egy fiúgyermek tulajdonképpen, Roca. Jó, eszükbe jut-e valamilyen nagy mitológia erről az isteni testvérházasságról?

– Görög mitológia – csúszott ki a számon a válasz, habár megesküdtem, hogy nem szólalok meg ezen az órán, csak akkor, ha kérdeznek. Mr. Burns felém fordult, égszínkék szemeivel utasított arra, hogy folytassam. Végül is, ha már elkezdtem… – A görögöktől pedig később átvették a rómaiak a szokást, ezzel együtt pedig az istenségeket is.

– Helyes, nagyon helyes – bólintott halványan Mr. Burns.

Akaratlanul is elmosolyodtam a kis sikerélményre, majd gondolatban lecsesztem magam, hogy figyeljek már oda, mit csinálok. Mosolyom láthatóan meglepte a férfit: egy apró, alig észrevehető fejcsóválás után elfordult, és tovább folytatta az órát.

– Istenem, shippellek titeket – hajolt oda hozzám Mikeila, csillogó szemei jelezték gyermeki őszinteségét. Mosolyom lehervadt, és rácsaptam a barátnőm karjára. Ha Mikeila elkezd shippelni valakit valakivel, annak nincs jó vége. – Te jó ég, azt hitte, hogy nem kedveled, és amikor rámosolyogtál, akkor megörült, és próbált semleges arcot vágni, ezért fordult el! Istenem, Nancy!

– Mikeila, kussolj már – válaszoltam röviden, és nem is reagáltam erre a nonszenszre.

Az óra hátralévő részében csendben voltam, és nem is néztem Mr. Burns felé, csakis azért, hogy ne legyen több olyan jelenet, amiről teóriákat fogok kapni Mikeilától, így csak úgy, mint a többi diák, minden fontos szót levéstem a füzetembe, és próbáltam megérteni az esedékes anyagot.

Az utolsó öt percben jártunk már, amikor a padra tett telefonom a tipikus Messenger-üzenetjelzéssel párosítva felvillant. Minden szempár rám szegeződött egy pillanatra, én pedig a menekülési útvonalaimat kerestem, és átkoztam magam, amiért nem halkítottam le a telefonomat.

– Kapcsolja már ki – mondta fáradtan Mr. Burns, én pedig a kezembe vettem a telefonomat a kérése teljesítésére, de megakadt a szemem a képernyőn, amikor Jasper nevét és képét láttam meg rajta. Most komolyan? Olyan idegesen néztem Jasperre, hogy szerencsétlen majdnem leesett a székéről. Akárhogyan is, elolvastam az üzenetét, amiben csupán egy kérdés állt: Tanultál a mai bioszra? Meg akartam ütni ezt a gyereket. – Higgyen nekem, nem fog belehalni a barátja, ha öt perccel később ír vissza neki, Nancy Williams.

– Nem a barátom, nincs is barátom! – reagáltam gyorsan, bár magam sem tudom, hogy miért.

Egyszerűbb lett volna az életem, ha csak hagyom és nem javítom ki, de ennek a tettnek az ellenkezőjével ismét egy kínos helyzetbe kerültem. Bravó, Nancy, jól csinálod.

– Rettenetesen sajnálatos, de abszolút nem érdekel – gúnyolódott Mr. Burns, mire a hidegvéremet elhagyva szúrós szemekkel néztem vissza rá. És én még húsz perccel ezelőtt mosolyogtam rá, te jó ég! – Tegye már el azt a telefont!

– Jól van, na! – vágtam zsebre indulatosan a mobilt.

A csengő abban a percben szólalt meg, amikor Mr. Burns fejcsóválva a tanári asztal felé fordult. Sebtében hagyta itt az osztályt, olyan gyorsan összepakolta a dolgait, hogy kettőt pislogtam, és már bent sem volt a teremben.

A padra könyökölve eltakartam a tenyeremmel az arcomat, és fájdalmasan lecsuktam a szememet, mert tudtam, hogy ha eddig nem is, most már tényleg kifejezetten ellenszenvessé váltam Mr. Burns szemében. Mivel a szerencse sosem állt mellettem, valószínűleg a féléves átlagom pont két jegy között fog állni, és természetesen a rosszabbat fogom kapni. Év elején megígértettem magammal, hogy nem folyok bele semmilyen vitába, aminek a tanáraimhoz is köze van, mert fontos évről beszélünk a továbbtanulás szempontjából, és muszáj bekerülnöm az egyetemre, így semmi nem veheti el a figyelmem.

Ehelyett feszengtem minden történelemórán, és veszekedtem a tanárommal, aggódtam a bátyám miatt, hogy egyáltalán hol lehet, a Mr. Burnsszel való összetűzés után pedig olyan szinten kiment a biológia anyaga a fejemből, hogy talán egy virágot sem ismernék fel. Ráadásul éhes is voltam.

Hogy lehet az, hogy még csak november van, és már tudom, hogy ebben az évben nem fogok annyira összpontosítani, amennyire szeretnék?

5.

•

Imádom a karácsonyi vásárokat. Egész évben csak arra várok, hogy végre lemenjen a hálaadás, és beinduljon a karácsonyi szezon, ami magába foglalja a minden utcasarkon táncoló Mikulásokat, a forró csokit, a díszítést, és az ajándékvételt. Mint minden ember, természetesen én is szeretek ajándékot kapni, de nem ez a fő boldogságom, hanem az, amikor én veszem meg őket a szeretteimnek. Persze, amikor valamilyen bestseller könyvet találok a fa alatt, azt kifejezetten nagy örömmel veszem, és boldogan ülök be olyankor a szobámba antiszociális életet élni.

– Utálom a karácsonyt. Utálom a karácsonyi vásárt. Utállak, hogy minden évben elrángatsz erre az istenverte nyomorúságra – grimaszolt mellettem Mikeila, egy pohár forralt borral a kezében. Nos, igen, ő sosem rajongott ezért az ünnepért, de tulajdonképpen nem is hibáztatom ezért, hiszen a karácsony a családról szól legfőképpen, ami neki nem adatik meg valami csodásan. – Ijesztőnek találom a Mikulásokat, túl sok ember van a környezetemben, éhes vagyok és fázom is. Ráadásul annyira felforralták ezt a bort, hogy kifőtt az összes alkohol belőle, és még részeg sem lehetek tőle.

– Azért forralt bor, mert fel szokták forralni – magyaráztam, majd megigazítottam a fejemen a sapkámat. Mikeila nem mondott hülyeséget az időjárást illetően, én is fáztam. Látszott a leheletünk a hidegben, és tudtam, hogy ideje lenne már hazamenni, de tőlünk pár méterre megláttam egy ékszeres sátrat, ahol kézileg csinált karkötőket és nyakláncokat árultak. Egyből eszembe jutott Charlotte, él-hal az ilyen kis semmiségekért. – Hallod, én abból a sátorból fogok Charlotte-nak ajándékokat venni.

– Én Cole Sprouse-os telefontokot és pólót rendeltem neki – mondta Mikeila.

Felcsillant szemekkel reagáltam a kijelentésre, hiába nem az én ajándékomról beszéltünk. Ez az egyik legjobb dolog, amit Charlotte-nak adhat. Ha tehetné, magához rendelné magát Cole Sprouse-t, és fogságban tartaná a házában.
– Már a szüleidnek is megvettem az ajándékot.

– Mi az?

Mikeila mindig velünk ünnepli a karácsony egy részét, így ő is ajándékoz a családom tagjainak, és neki is ajándékoznak. Általában a napot otthon tölti, még ha úgy is gondolja, hogy az apja ezt nem érdemli meg, de késő délután mindig átjön, és normálisan ünnepel, úgy, ahogy az kijár neki.

Kettőnk közt nincs nagy ajándékozás, helyette az a szokásunk, hogy ott tölti az estét nálam, és egész éjszaka filmezünk és beszélgetünk. Nekünk ez a legjobb ajándék, és a pénzt, amit egymásra költöttünk volna, összedobjuk,
és kaját rendelünk.

– Mindketten határidőnaplót kapnak a következő évre – jelentette ki határozottan Mikeila, én pedig büszke arckifejezéssel helyeseltem az ötletét, miközben beálltunk az ékszeres sátor előtt kígyózó sorba. Tulajdonképpen én sem fogok jobbat kitalálni. A szüleimnek annyira szüksége van a határidőnaplóra, mint embernek a vízre. – Millie-nek pedig találtam egy nagyon szép babát. Claytonnak fogalmam sincs, hogy mit veszek, apámnak pedig az sem biztos, hogy veszek valamit.

– Vegyél azért neki valami kis dolgot – mondtam megszánt tekintettel. Tudom, hogy nem pontosan tökéletes apa-lánya viszonyról beszélünk itt, sőt, az sem biztos, hogy viszonynak mondható ez, de valahogy úgy éreztem, hogy nem hagyhatják ki az ajándékozást. – Ő is mindig vesz neked.

– Ja. Minden egyes évben kapok egy Boldog karácsonyt! feliratú csokit. Mindegy. Te egyébként mit veszel a bátyádnak? És a szüleidnek?

Sajnáltam Mikeilát. Attól, mert a mi családunktól megkap minden szeretetet, az sosem lesz olyan, mint az apai, vagy az anyai szeretet.

Ahogy ezen elkezdtem rágódni, olyan abszolút szar, de egyben tökéletes terv ugrott be, amit valószínűleg elrontok, és meg fogok bánni. Már gondolatban felhívtam Claytont, és belerángattam eddigi életem legnagyobb kihívásába, vagyis abba, hogy egyesítsem a Stridge családot. Akarom mondani, a Stridge család egy részét – Mikeila anyukáját nem akarom belevonni ebbe, már vagy nyolc éve nem láttam.

– Még fogalmam sincs – mondtam, de agyban már régen nem az ékszeres sátor előtti sorban álltam. – Szerintem valamilyen Arctic Monkeys-os cuccot veszek majd neki.

Biztos vagyok benne, hogy Mr. Stridge szereti a lányát. Egy kis rábeszéléssel észre fogja venni, hogy segítségre van szüksége, és szakemberhez kell fordulnia. Mikeila boldogsága biztos a tetőfokán táncolna akkor.

Miután összeszedtem Charlotte-nak pár házilag készített karkötőt és nyakláncot, megindultunk hazafelé. Legnagyobb meglepődésemre Mikeila csak kidobott a sötétkék kombijával otthon, aztán ő is inkább a háza felé vette az irányt azzal az érvvel, hogy tanulnia kell törire, ami egyébként csak hétfőn lesz, négy nap múlva. Soha, ismétlem, soha nem vette elő a könyvet gyakorlatilag egyetlen tantárgyból sem. Hihetetlen, hogy mit tesz vele ez a Mr. Burns.

Este nyolc múlt, amikor hazaértem. Anya a nappali kanapéján ült, és a nézéséből ítélve pontosan rám várt. Általában lenyomunk egy vitát a karácsonyi vásár után, mert csütörtökönként van, és nem szereti, ha sulis estén később jövök haza. Igen, tizennyolc éves végzős ember vagyok, de anyát ez nem nagyon érdekli.

– Nancy Marie Williams! – teljes nevemet meghallva fáradtan lecsuktam a szemem. Kezdődik... – Megmondtam, hogy hatra legyél itthon! Miért nem hallgatsz te rám?

– Én pedig megmondtam, hogy valószínűleg késni fogok. Anya, minden évben ilyenkor érek haza a vásárról – válaszoltam nyugodtan, majd a lépcső első fokára léptem. – Kérlek, ne csináljuk már ezt megint.

– Mindent megteszek, hogy jó legyen neked, Nancy. Mindent! Te pedig csak úgy eldobod ezt az egészet – hitetlenkedett anya idegesen, én viszont próbáltam megőrizni a nyugalmamat és nem dühösen reagálni arra a hazugságra, amit a szemembe mond. – Annyit kértem tőled, hogy maradj határozott, és ne kalandozz el, mint a veled egykorúak.

– És ezt teljesítem is. Anya, te jó ég, konkrétan azért veszekedsz velem, mert egyszer az évben kések pár órát.

– Ez az utolsó éved, Nancy, tudod te, hogy ez mit jelent?

– Igen, tudom, mivel folyamatosan ezt hajtogatod
– csúszott ki a számon, de már abban a pillanatban tudtam, hogy valószínűleg most robbantottam ki a harmadik világháborút.

– Nagyon kezdesz elzülleni, kisasszony! – emelte fel anya a hangját, majd jelentőségteljesen keresztbe vágta mellkasa előtt a karjait.

Nevettem dühömben, mert nem tudtam mást tenni.

– Kezdek elzülleni? Én kezdek elzülleni, anya? – kezdtem kiakadni, és úgy éreztem, jogosan. A gimnáziumi éveimet határozott fegyelemmel töltöttem, semmilyen illegálisat nem csináltam, és kapok egy ilyen megszólalást, hogy kezdek elzülleni. Szerintem teljesen normális, hogy tizennyolc évesen elmegyek a karácsonyi vásárra a legjobb barátnőmmel, és egy kicsit később érek haza a megszokottnál. – A gimiben töltött idő alatt mindent a te kívánságod szerint tettem. Kimaradtam minden jóból, csak azért, hogy büszke legyél rám. Nem iszom, nem cigizek, nem bulizok, nincs barátom, az égvilágon semmit nem csinálok, és úgy beszélsz velem, mint egy drogossal, csak azért, mert azon a kibaszott karácsonyi vásáron, ami minden évben egyszer van megrendezve, egy kicsit tovább maradok!

– Hogy beszélsz te velem, Nancy? – anya nem idegesen, hanem meglepetten nézett már rám. Tekintete olyan volt, mintha egy idegen állna előtte. – Milyen szóhasználat ez?

– Komolyan, anya? Ez az egyetlen, amit tudsz mondani?

Fogalmam sincs, hogy hogyan kellett volna viselkednem ahhoz, hogy ne tűnjek illetlennek. Iszonyúan mérges voltam, és jogtalannak tartottam anya kirohanását. Mindent, mindent azért teszek, hogy anyának megfeleljek, én vagyok az a gyerek, akin kijavítja azokat a nevelési hibákat, amiket Claytonnál vétett.

Éreztem, hogy a düh kezdi ellepni a józan belátási képességemet, és mivel nem gondoltam jó ötletnek a vitát ma estére, inkább csak megcsóváltam a fejem, és felszaladtam a szobámba, mielőtt robbanhattam volna.

Mély levegőt vettem, és csukott szemmel próbáltam megnyugtatni magam. Általában nem emelem meg a hangomat a szüleimmel szemben, és nem szoktam velük veszekedni, de amikor igen, akkor az nagyon felkavar. Kilencedikben még megértettem a késés miatt kialakult felháborodást, de hát könyörgöm, jövőre egyetemista leszek. Szükségem van egy kis önállóságra, nem tehetem mindig azt, amit anya mond.

Még egy sóhajtás után az ágyamhoz sétáltam, leültem rá, majd hátradőltem, és a vajszínűre festett plafont bámultam. Kattogott az agyam az egész életemen, és azokon a dolgokon, amiknek meggondolatlanul adtam hangot pár perccel ezelőtt.

Kimaradtam minden jóból… – tulajdonképpen tényleg így gondolom. Iszonyatosan jó kapcsolatom van az osztályommal és mindig is az volt, de mindig, amikor közösen mentek bulizni, én voltam az, aki kedvesen visszautasította
a meghívást. Én voltam az, aki a gólyatáborban józan maradt, és nézte a többiek felhőtlen nevetését a tábortűznél ülve. Én voltam az, aki a tizedikes osztálykiránduláson inkább a szálláson maradt, amíg mások kiszöktek a közeli tóhóz.
Én voltam az, aki egyetlen after bulira sem ment el a tanévnyitó és -záró ünnepségek után. Én tényleg kimaradtam a legtöbb jóból. Igaz, barátom volt már, de meglepő módon anyám őt sem kedvelte – sőt, kifejezetten utálta.

Ő nem való neked, Nancy – mondta –, és különben is, annyira fiatal vagy még a szerelemhez.

Kilencedik májusában jöttem össze az egy évvel fölöttem járó, Ashton nevezetű fiúval. A bátyámon keresztül ismerkedtem meg vele, mindig nálunk lógott egy időben, és mikor elkezdett érdeklődni irántam, minden próbálkozásom ellenére belehabarodtam. A két ember, akik tudtak mindenről már az elejétől, az a bátyám és Mikeila volt. Anyáéknak mindössze nyár végén mondtam el, és az is lett a kapcsolatunk vége. Mérges voltam a szüleimre, de a fejembe verték, hogy túl okos vagyok ahhoz, hogy a gimis éveimet hamis szerelmekkel, és igenis valódi csalódásokkal rontsam el, így akárhány fiú próbálkozott nálam Ashton után, élből elutasítottam mindegyiket. Ennyit erről.

– Még ezt a rohadt színt sem szeretem – motyogtam magamnak, miközben a vajszínű plafont tanulmányoztam.

Felültem az ágyon, és körülnéztem a szobámban. Olyan rendezett és felületes volt az egész helyiség, hogy hirtelen idegennek és hidegnek éreztem. Rájöttem, hogy tulajdonképpen az ágyam az egyetlen, amit szeretek ebben a szobában, és mindennél jobban változtatni akartam ezen.

Elővettem a telefonomat, és kapcsolódtam a wifire. Lehúztam az értesítéspanelt, és már majdnem rányomtam Clayton üzenetére, amikor alatta egy Facebookról jött értesítésen akadt meg a szemem. Megfagyott a vér az ereimben.

Christopher Burns visszaigazolta, hogy ismer. Írj Christopher idővonalára! – olvastam el magamban a két sort, majd miután úgy éreztem, hogy meg tudok mozdulni, azonnal csináltam egy képernyőfotót és már küldtem is a Mikeilával és Charlotte-tal közös csoportba. A szívem kétszer gyorsabban vert, amikor visszagondoltam arra a kínos jelenetre, amikor Mikeila véletlenül bejelölte az én profilomról Mr. Burnst – az arcom úgy kipirosodott, mintha egy hősugárzó lenne közvetlenül mellettem.

Mikeila Stridge: Te jóóó ééég! Isteneeeeeeeem

Charlotte Blanchard: JESSSSSSZ!

Alig tudtam olvasni a csoportos beszélgetést, olyan hevesen reagáltak a lányok. Anélkül, hogy én beleszóltam volna, ők ketten nagyon jól megvitatták, hogy Mr. Burns vonzódik hozzám, és csak azért nem mászott még rám, mert az illegális.

Elküldtem egy olyan GIF-et, amivel ennek a kettőnek az őrültségét hirdetem, majd szépen leírtam a barátnőimnek, hogy le fogom némítani a csoportot, és ignorálom őket addig, amíg nem lesznek újra normálisak. Erre az volt a válasz, hogy Charlotte csoportos telefonhívást indított, én pedig természetesen csatlakoztam, mert egy mazochista ember vagyok. Miután megtervezték a kapcsolatomat, elmondtam, hogy újra szeretném festeni a szobámat, mondjuk a hétvégén, mire ők felajánlották a segítségüket, én pedig hálásan megköszöntem nekik. Beszélgetés közben írtam Claytonnak is, aki péntek délután szintén hazajön „az egyetemről”, és már írásban is kényszerítettem rá, hogy segítsen nekem. Megkérdezte, hogy mi a baj, és monológot küldtem neki az anyával való vitámról, amire ő teljesen az én oldalamra állt, és megígérte, hogy majd megpróbál erről elbeszélgetni anyával.

Sok sikert hozzá.

6.

•

Az egész szobám egy óriási felfordulás. Minden bútor egy hatalmas fólia alatt porosodik, a szőnyeget felcsavartuk, és még a villanykapcsoló is festékes. Nehéz úgy új szobát varázsolni, ha olyan segítségeim vannak, mint Mikeila és Clayton. Charlotte-ot nem említem, mert ő viszonylag normális a másik kettőhöz mérve.

– Clayton, ne haragudj, de az a fal eddig bűnronda – fordult hátra az utóbbi a létra középső fokán állva, mire Clayton türelmetlenül ránézett, és mélyen sóhajtott egyet, mintha már elege lenne az életből.

– Nyugodj már le. Jól fog kinézni, ez még csak a piszkozat.

Piszkozat. A bátyám piszkozatokat fest a falamra.

Felosztottuk a munkát – négy fal, négy ember. Így gyorsabban kész vagyunk, legalább is ezt terveztük, de elfelejtettük azt, hogy soha életünkben nem festettünk még. A szín végül lila lett, bár őszintén szólva már bánom, hogy egyáltalán elkezdtük ezt az egészet. Anyáék nincsenek itthon, és nem is tudják, hogy ezt csinálom. Biztos vagyok benne, hogy amint tudomásukra jut, azonnal kiverem náluk a biztosítékot, és valami orbitális vita lesz, hogy én hogy mertem ezt tenni.

– Úgy néz ki, mintha lehánytad volna – folytatta tovább a kötekedést Charlotte.

Clayton összehúzott szemeit látva gyorsan közbeszóltam, mielőtt valamilyen vita alakulna ki.

– Oké, elég mindkettőnek, és fessétek a szobámat! Végezni kéne, mire anyáék hazajönnek.

Nem végeztünk addigra. A szobám konkrétan romokban állt, amikor anyáék hazaértek. Tulajdonképpen nem volt semmiféle orbitális vita, anya csak megjegyezte, hogy nem illik ez a szín a szobámhoz, és nem vagyok normális, amiért azt a letisztult stílust egy ilyen bohókás valamire váltottam le. Miután apa megszánt minket, és besegített, rend lett a szobámban délután ötre. Ezután kinyomtattam pár képet, amik Claytonnal, Millie-vel és Charlotte-tal készültek, megkerestem a régi osztályképeimet is és kitűztem őket az íróasztalom felé. Elővettem a karácsonyi dekorációimat, amiket a vásáron szereztem be, és feldíszítettem a lányokkal a szobámat a különböző szalagokkal és golyókkal, végigvezettük a háromméteres égősort a falakon, és felállítottam az éjjeliszekrényemre azt az aprócska karácsonyfát, amit még két évvel ezelőtt vettem az egydolláros boltban. Elégedett voltam az eredménnyel és nagyon büszke voltam magamra, mert ez a váltás egy elvont üzenet is volt anyám felé, miszerint nem mondhatja meg azt, hogy hogyan éljek.

A dekorálással elment az egész napom, lényegében semmi mást nem csináltam. Este átnéztem az irodalmat, és körülbelül ennyi hasznos tevékenységet tudok megnevezni. Vasárnap megtanultam a történelmet, ugyanis a lányok biztosak voltak benne, hogy Mr. Burns hétfőn feleltetni fog, bár én ezt nem hallottam, de nekik csak annyi volt erre a válaszuk, hogy azért nem hallottam, mert biztosan el voltam ájulva egész órán a férfitől. Igen, természetesen. Valójában nem is emlékszem a szerdai törire. Azt tudom, hogy hétfőn futottam be a terembe egy pár zokniban, és akkor volt az a bizonyos telefonos jelenet is, de szerdán annyira nem történt semmi, hogy jelentéktelen volt még megjegyeznem is – éppen ezért mondjuk lehetséges, hogy felelni fogunk hétfőn.

Szóval benyaltam a történelmet, próbáltam megtanulni a matekot, és megírtam egy hétoldalas angol esszét. Vonakodva ugyan, de lementem délután az étkezőbe, és megvacsoráztam a szüleimmel, akik teljesen úgy tettek, mintha az égvilágon semmi sem történt volna. Amikor Claytont kérdezték az egyetemről, kicsit zavarba jöttem a bátyám helyett is, de ő tökéletesen vette az akadályokat, és elmondta, hogy minden rendben van a kampuszon. Nos, biztos, hogy minden rendben van most, hogy ő már nincs ott.

Tehát összefoglalva, a hétvégém mondjuk úgy, hogy csendesen telt, kivéve a vasárnap estét, amikor ugyanis rájöttem, hogy muszáj előszednem az egyenruhámat, mert iskolánk névadójának, St. Elliotnak a száz x-edik születésnapját ünnepeljük. Valójában eszembe sem jutott volna, ha nem olvasom el az osztálycsoportunkat. Így hát a szekrényem mélyéről elő kellett ásnom azt a pokolból szalajtott, undorító zöld szoknyát és a fehér blúzomat, amin szintén zöld színnel virított az iskola neve és logója, egy holló. Igen, egy zöld holló. Gyönyörű, mondhatom.

•

Hétfő reggel Mikeila szokásosan az ablakom előtt parkolt, és eszeveszetten ordibált, hogy siessek már. Egyetlen probléma az volt, hogy akkor még pizsamában fetrengtem az ágyamban.

Az egyenruhát felvéve bizonytalanul álldogáltam a szekrényemre akasztott ajtónagyságú tükör előtt, mert tavaly még megfelelő hosszúságú volt a szoknya, most viszont eléggé rövidnek bizonyult. Sóhajtva beletűrtem a blúzomat, majd felhúztam a lapos topánkámat. Még mindig magamat néztem a tükörben, és számat harapdálva próbáltam megfejteni, hogy mi olyan furcsa magamon.

Egy év alatt változott az alakom is. Habár sosem voltam elől deszka, hátul léc, eddig eléggé kis melleim voltak, és a fenekem sem volt túl nagy, most nyáron viszont tisztán látszik, hogy híztam, és észrevehetően kialakultak a női adottságaim. Kísérletképpen lehúztam a lapos topánkámat és a cipős szekrényből elővettem anya egyik fekete magas sarkúját, ami azért mégsem volt olyan magas, és járni is tudtam benne anélkül, hogy szétmenne benne a lábam.

Felvittem az arcomra a korrektort, és a halvány szájfényemet, majd szempillaspirálozás után lesiettem – jó, nem siettem, mert hát nem akartam legurulni a lépcsőn – a konyhába, és elraktam a kajámat. Habár az arcomon semmi új nem látszódott, és a hajamat is csupán csak kivasaltam és egy lófarokba kötöttem, anya végignézett rajtam, és mosolygott, amikor felért a szemeimhez.

– Jól áll ez a cipő. Legyen a tiéd.

Számítottam erre.

Anyával tulajdonképpen nem rossz a kapcsolatom, csupán túlságosan irányításmániás, és ezzel teljesen az agyamra megy, de egyébként meg nagyon szeretem és jó anyának tartom. Öltözködésben és sminkben teljes megértést kapok tőle, hiszen ő maga is egy nagyon divatos nő, ezért ilyen téren néha még noszogat is, hogy legyek kicsit életkoromhoz illő. Aztán meg persze ott van, hogy életkoromhoz illően el akarok menni valahova, és nem enged.

– Nem rövid a szoknya? – kérdeztem bizonytalanul.

– Nem, nagyon csinos vagy, szívem – mondta anya, majd megpuszilt és kiküldött, mondván, hogy a szomszédok ki fogják ránk hívni a rendőröket, ha Mikeila tovább hangoskodik a házunk előtt.

– Kifáradtál? – mosolygott rám gúnyosan a barátnőm, én pedig hasonlóan visszamosolyogtam rá, és elvettem a műszerfalon pihenő starbucksos poharat. A biztonság kedvéért megszagoltam, nehogy vodka legyen benne esetleg. – Ne idd meg a kávémat!

– Késő! – hadartam, majd egy jó nagyot kortyoltam a frissítőből.

Mikeila kivette a kezemből a poharat, és kijelentette, hogy szívesen elkísér majd a büféhez, ahol vehetek magamnak dobozos kávét, én pedig egy grimasszal az arcomon megköszöntem, és a sulihoz érve szaván fogtam.

Egyenruhás napokon a megszokottnál is jobban utáltam a hétfőket, mert az első óránk tesi, és tök feleslegesnek érzem azt, hogy reggelente szépen felöltözzek, ha egy óra múlva minden erőfeszítésem semmibe megy. Az osztállyal egyöntetűen hisztiztünk Stevenson tanár úrnak egy sort, hogy vegye ma lazára a figurát, mert felelünk töriből, és nem akarunk izzadtan ülni az osztályteremben. Végül talajtornában és öt perccel előbbi kimenőben sikerült megállapodni, de csak azért, mert „végzősök vagyunk, és öt perc se ide, se oda.”

A férfi szerencsére tartotta a szavát, így viszonylag hamar elkészültünk óra után. Olyan dolgot lehetett tapasztalni az osztályban, amit csak nagyon ritkán: mindenki tanult. Akárhogyan is, de Mr. Burns ritka jó hatással volt ránk.

– Nancy – szólított meg Alice, majd Charlotte-tal együtt hátrafordult felém, és előhúzott a táskájából egy fekete retikült. Jaj, ne… – Soha nem láttam rajtad rúzst.

– Nem is fogsz – mosolyogtam a most éppen bordóra festett ajkú lányra, de lehervadt a mosoly az arcomról, amikor a padomra állított egy, a szájához hasonló színű rúzst.

– Egész tesin néztelek, és azon gondolkoztam, hogy tök jól állna neked a sötét rúzs. És mellesleg nagyon jól áll a magas sarkú is, szóval gondoltam, kipróbálhatnád. Ha nem tetszik, hidd el, nem olyan nehéz eltüntetni magadról – beszélt a végén gúnyolódva Alice, én pedig sóhajtva elővettem egy zsebkendőt, és letöröltem azt a halvány szájfényt, amit mindig a számra kenek reggelente.

Hogy miért mentem bele ilyen egyszerűen? Hát, azért, mert ma már úgy is kiléptem a komfortzónámból, emellett meg akartam mutatni Alice-nek, hogy úgy nézek ki rúzzsal a számon, mint egy bohóc, és akkor talán békén hagy.

Telefonom előkameráját tükörnek használtam, úgy kentem a számra a sötét rúzst. Kihívónak és szokatlannak találtam, de ezeket félretéve kellemesen csalódtam, ugyanis Alice nem tévedett, és nagyon is elviselhetően néztem ki. Mikeila óvatosan kivette a hajamból a hajgumit, így hagyva, hogy a vasalás okozta szögegyenes hajam a vállamra hulljon. Közelebb hajolt hozzám, hogy ő is benne legyen a kamerában, majd vigyorra húzta az enyémnél és Alice-énél is sötétebb vörös ajkait.

– Annyira kíváncsi vagyok, Mr. Burns hogy fog rád reagálni, mikor meglát – motyogta halkabban.

Az arcomra fagyott a mosoly, és golflabda nagyságúra kerekedett szemekkel barátnőm felé fordultam. Természetesen pont akkor nyomta meg a gombot, így egy nagyon kifejező kép született rólunk.

– Inkább leszedem – mondtam határozottan, és a padon hagyott zsebkendőért nyúltam, de a három lány egyszerre kezdett el ellenkezni, és csupán a becsengetés hangja halkította el őket.

Ahogy belépett Mr. Burns, Charlotte és Alice előrefordultak, és magukkal vitték a zsebkendőt is. Istenem, mintha nem tudnék elővenni egy újat!

Vigyázzállásban tisztelegtünk a tanár úr előtt, és csendben hallgattuk a Jasper általi jelentést. Hirtelen feszengve éreztem magam, visszaemlékeztem a kamerában látott arcomra, és milliónyi hibát felfedeztem, amik azt mutatják, hogy nem kellene nekem ez a rúzs, mellesleg rövid a szoknyám, és a magas sarkú félek, olyan lányt idéz elő, aki nem én vagyok. Kétségbeesetten húzogattam a szoknyámat, és próbáltam elbújni Charlotte és a többi előttem ülő diák mögé még akkor is, amikor leültünk a helyünkre. Mr. Burns végignézett az osztályon, és összehúzott szemekkel próbálta valószínűleg megfejteni, hogy milyen nap is van ma. Csak ne nézzen ide, csak ne nézzen ide…

– Milyen ünnep az oka, hogy ma minden osztály egyenruhában van?

– St. Elliot százhuszadik születésnapjára emlékezünk. – Le akartam ütni Mikeilát, amikor kihúzta magát, és válaszolt, Mr. Burns pedig ösztönösen a hang irányába fordult.

Tudtam, hogy az már csak kínosabb lenne, ha szemlátomást bujkálnék, így felvettem egy nyugodt arcot, és kihúztam magam, majd szilárdan bámultam a padra firkált virágot.

Éreztem Mr. Burns pillantásait, és nem is hibáztattam érte, hiszen tényleg szokatlan és kihívó látványt nyújtottam. Amikor másodpercekig néma csend uralkodott a teremben, úgy éreztem, hogy csak leégetném magam, ha nem emelném rá a tekintetem, így felemeltem a fejem, és egyenesen a szemébe néztem. Mivel egy normális emberről, és nem egy olyan énféle szánalmas alakról volt szó, természetesen nem kapta el a fejét, csak halványan felhúzta a szemöldökét, és megszüntette a szemkontaktust. Rendesen kimerültem, esküszöm.

– Soha nem értettem, hogy miért kell egy halott ember születésnapjára emlékezni, mindegy – motyogta zsebre tett kézzel, majd a tanári asztalra helyezett táskájához lépett, és egy kupac papírlapot vett a kezébe. – Nevét, osztályát tessék ráírni, van tizenöt percük.

A lapon az inka birodalomról szóló esszéírásra felszólító feladat pihent, körülbelül tizenöt pontozott sorral. Mikeila egy ideig csak bámulta a lapot – felkészült arra, hogy szóbeli feleltetés lesz, és örült is neki, mert beszélni sokkal jobban tud, mint írásban fogalmazni, ezért egy kicsit bizonytalanul kezdett neki akkor, amikor én már vagy három sort teleírtam. Vele ellentétben örültem, ha írásban kérdeztek ki minket, mert fogalmazni sokkal jobban tudtam papíron. Habár szerettem beszélni és hangot adni a gondolataimnak, Mr. Burns előtt nem mertem volna megszólalni.

Kilenc perc alatt befejeztem az esszét ellenőrzéssel együtt, ezért letettem a tollat, és próbáltam úgy helyezni a papírlapot, hogy Mikeila feltűnés nélkül tudjon ihletet meríteni tőlem, bár mivel Mr. Burns teljesen elkerülte a mi padsorunkat, nem volt nehéz dolga.

– Az év végi vizsgán, ami meghatározza az egyetemi felvételijüket is, történelemből írniuk kell egy ehhez hasonló szerkezetű fogalmazást – szólalt meg Mr. Burns, miután felnézett az órára, ami mutatta, hogy körülbelül egy perc van még hátra a kiírt tizenöt percből. – Hogy könnyebb legyen maguknak, és megismerkedjenek az esszéírás szabályaival, minden anyagból írni fogunk egy esszét áprilisig, hogy a májusi vizsgán zökkenőmentesen vegyék ezt az akadályt. Osztályzatot most viszont csupán a szóbeli feleletre fognak kapni.

– Mi? – Mikeila összezavarodottan felpillantott, és rám nézett.

Őszintén szólva, fogalmam sem volt arról, hogy most mi történik, ezért én is csak érdeklődően néztem Mr. Burnst, ahogy a tanári asztalhoz sétált, és leült a székre.

– Fordítsák meg a lapot. Aki találkozik egy piros x-szel, ma adni fog nekem egy tízperces szóbeli feleletet – mondta, mire páran elengedtek egy-két szitokszót. Mindenki teljesen abban a hitben volt, hogy nem felelünk már, és megmenekültünk. A többiek sutyorgásával ellentétben én csukott szemmel fordítottam meg a lapot, és csak akkor nyitottam ki a szemem, amikor Mikeila önfeledten felnevetett. Jaj, ne… – Emelje fel a kezét, aki megtalálta az x-szet.

Sóhajtva raktam a magasba a kezemet és örültem, hogy Sean is ugyanezt tette. Reménykedtem, hogy ő felel először, és amíg beszél, addig én elszököm, megsebesítem magam, vagy hasonlók, csak hogy ne kelljen Mr. Burns szemébe néznem ma. Nem, arra nem vagyok felkészülve, nem állhatok elé rövid szoknyában és vörös rúzzsal, istenem!

– Hát ez remek… – motyogta magának Mr. Burns, majd fáradtan Seanra nézett, aki körülbelül fél órával ezelőtt jelentette ki egyébként, hogy nem tanult semmit.

Kétségbeesetten nyúltam a táskámhoz, hogy egy zsebkendőt kerítsek, de Mikeila megfogta a kezem, és leállított.

– Most már ne töröld le, mert csak elkened az arcodon. Alice rúzsai jó minőségűek és nem olyanok, mint a szájfényed. Elkened, és csak azt éred el vele, hogy úgy fogsz kinézni, mint egy házibuliból szabadult másnapos, aki végigsmárolta az éjszakát.

– Tanár úr, én nem tanultam – szólalt meg álmosan Sean. – Nyugodtan írja be az elégtelent.

– Felettébb kedves, hogy megengedi – mondta monoton hangon a tanár úr, majd kinyitotta a noteszát, és felvéste valószínűleg Sean nevét. Kopogtam a padon az ujjaimmal, annyira izgultam. Semmi kedvem nem volt ehhez, és legszívesebben hazamentem volna sírni. – Na, Nancy Williams, essünk túl rajta!

– Ne húzogasd a szoknyádat, nem rövid – suttogta Mikeila most az egyszer viccelődés nélkül, én pedig bólintottam, a kezembe vettem a feladatlapot, és elindultam
a tanári asztalhoz.

Imádkoztam azért, hogy ne essek pofára ebben a magas sarkúban, mert hirtelen még a járás is nehezemre esett. Olyan gyomorgörcsöm lett, amilyen még tesiórák előtt sincs.

– Hozzon egy széket, rendben van? – fordult oldalra Mr. Burns, mire én a második pad előtti, üresen hagyott széket a kezembe vettem, és pontosan elé helyeztem. Keze intésére leültem, és próbáltam nem lehajtani a fejem, mert akkor csak még kínosabb lennék. Annyira zavarban voltam, hogy a világon a legnehezebb dolognak éreztem a lélegzést és a szemkontaktus megtartását. Mr. Burns elém tartotta a tenyerét, én pedig odaadtam neki az esszémet, és csendben vártam, amíg olvasta. – Ezt melyik weboldalról másolta ki, Nancy Williams?

– Hogy én? Most írtam – mondtam értetlenül. Mr. Burns egy „na, ne vicceljen” pillantással nézett rám, és kellően fel is hevítette az agyvizemet vele. – Mondom, hogy most írtam! Te jó ég, egyszerűen csak tanultam, és megírtam az esszét. Miért feltételezi azt rólam, hogy kimásoltam valahonnan?

– Magának dühkezelési problémái vannak?

Akkorára nyitottam a szemeimet, hogy majdnem kiestek a helyükről. Hogy lehet ilyen bunkó valaki?

– Nem! – válaszoltam ingerülten, majd összeráncolt homlokkal mutattam rá arra a rohadt esszére, amit az asztalra tett. Akkor sem fogom engedni magam, hiszen nem is csaltam! – Dolgozom az óráján, és ön csak sérteget engem folyamatosan. Mit tettem, hogy sérteget? Most mi a baj azzal az esszével?

– Semmi, tökéletes – válaszolt nyugodtan a tanár úr. Ránézett az esszére és bólintott egyet, mielőtt újra rám figyelt. – Szép munka.

– Hát, köszönöm szépen! – Túl gyorsan és dühösen vágtam rá, elég gyorsan és dühösen ahhoz, hogy az eddig síri csendben ülő osztály diákjai közül Jasperből minden erőfeszítése ellenére kitörjön a nevetés, és magával rántsa
a többieket.

Mr. Burns fejét elfordítva, az asztalra könyökölve a szájához emelte a kezét, és széles vigyorra húzta a száját. Akármennyire is szerette volna megtartani a komolyságát, az osztály jó hangulata ráragadt egy másodpercre, és csukott szemekkel sikerült visszatéríteni magát tanári énjéhez.

– Na, mit szólna, ha elkezdene felelni? – ajánlotta fel Mr. Burns, az ötletet pedig szarkasztikus mosollyal fogadtam, mert már meg sem próbáltam jó színben feltűnni. Komolyan, utálom ezt az embert! – Úgyis kiderül a feleletéből, hogy kipuskázta-e az egész esszét, vagy nem…

– Hát, ezt nem hiszem el!

– Elnézést – kért hihetetlenül őszintén bocsánatot a férfi, majd elhalkította az osztályt, és nekem szentelte minden figyelmét.

Olyan hangszínnel, akkora büszkeséggel a hangomban beszéltem, hogy soha az életben nem is gondoltam volna, hogy tudok ilyen bunkó lenni. Mindent kiemeltem, amit fontosnak tartottam, olyan mimikával raktam egymás után a szavakat, hogy el is felejtettem, hogy ez a hatalmas magabiztosság hihetetlenül rossz fényt vethet rám úgy, hogy a külsőm sem egy nyugodt embert ábrázol. Ezen gondolkozva egy pillanatra megakadtam, és kétségbeesetten, felső ajkamat megnyalva elmélkedtem a folytatáson. Amikor megéreztem a rúzs édes ízét a nyelvemen, iszonyúan reméltem, hogy nem kentem el, és nem nézek ki úgy, mint egy bohóc.

Te jó ég, tuti, hogy úgy nézek ki!

Mr. Burns arcára néztem, hiszen – gondoltam – az arckifejezése elárulja, ha elrontottam valamit, és mivel tekintete az ajkaimon pihent, teljesen biztos voltam benne, hogy egy születésnapi bohócra hasonlítok. A barátaimra pillantottam, ők pedig értették az aggódásomat, és hüvelykujjukat felmutatva jelezték, hogy nincs semmi gond.

Már majdnem meg is nyugodtam, de felötlött bennem a kérdés, hogy Mr. Burns miért nézte akkor a számat, és olyan zavarba jöttem, hogy csak összevissza dadogtam. Egy arcomba lógó tincset a fülem mögé tűrtem, és egyik lábamat a másikra helyeztem, mire a férfinak akarva-akaratlanul lejjebb vándorolt a tekintete. Biztos voltam benne, hogy hallottam saját szívverésemet, és habár magamon éreztem Charlotte és Mikeila tekintetét is, teljesen kizárta őket az a forróság, ami másodperceken belül elöntött.

Mr. Burns éghez hasonló világoskék szemei olyan sötéten fúródtak az én zöld íriszeimbe, mintha a tenger legalját vizsgálnám. Teljességgel elakadtak a szavaim a szemkontaktusra. Keresztbe tett lábaimat inkább egymás mellé helyeztem, de a szoknyám már felhúzódott, és hihetetlenül kínos lett volna felállnom és lejjebb húznom, ezért inkább felvettem az előző pozíciót, és próbáltam figyelmen kívül hagyni, hogy Mr. Burns mennyire kétségbeesetten próbálta megtartani velem a szemkontaktust.

– Tudja folytatni, Nancy? – fogalmam sincs, hogy elharapta-e a mondat végét, és azért nem hallottam a vezetéknevemet, vagy egyszerűen csak nem mondta ki. Már olyan szinten voltam, hogy ez is zavarba hozott.

– Nos, sz-szóval az első uralkodó, az inka birodalom első uralkodója, Manco… – sóhajtva lecsuktam a szemeimet. Olyan volt, mintha minden tudás kiszállt volna az agyamból és üres lenne. – Szóval ő, megszüntette az emberáldozatokat, és… és… és csinált még valamit, ami… ami jelentős volt minden bizonnyal és…

– Oké, jeles – állított le Mr. Burns, majd nem szólt semmit, hanem fejével a Mikeila melletti székre intett, jelezve, hogy üljek le lehetőleg a helyemre, miközben ő zsebre vágott kézzel felállt. Az ablakhoz sétált, majd kinyitotta azt. – Végtelenül meleg van itt bent. Van kérdés? Nincs? Mert akkor… hát, én akkor itt hagynám magukat. Vége az órának.

Pár gyerek felnevetett, Mr. Burns pedig egy gyors viszlát után, két perccel a csengetés előtt távozott a teremből. Csak Mikeila és Charlotte letámadását vártam, de helyettük az osztály fele körém gyűlt, és zavarba ejtőbbnél zavarba ejtőbb szavakkal reagáltak a történtekre, ami – véleményem szerint – csak egy rosszul elsült felelés volt.

– Emberek, elrontottam a végét, és ennyi volt.

– Olyan zavarba jött, amikor keresztbe tetted a lábad! Hallod, Nancy, szó szerint leverte a víz! Nem viccelek, rendesen látszott, hogy izzad! – magyarázta Jasper szájbarágósan, mintha egy ötévessel beszélne.

– Felizgult rád, istenem, mit kell itt kódolva beszélni, nem kilencévesek vagyunk – mondta Sean, a fiúk pedig megerősítették ezt, a lányok meg már egyből kombinálni kezdtek, egyedül Charlotte és Mikeila voltak azok, akik nem mondtak semmit. Sőt…

– Jézusom, álljatok már le, így is teljesen zavarban van! – védett meg Mikeila a saját módján. – Nem kell egyből ilyeneket gondolni, Mr. Burns fiatal, Nancy meg dögösen nézett ki. Felizgult rá, és? Szakadjunk le a témáról. Seant idézve, nem vagyunk már kilencévesek. Amúgy is, attól, mert úgy viselkedett, nem biztos, hogy az történt, amit gondolunk.

Hálásan néztem Mikeilára – tudtam, hogy nagyon nem így gondolja, és privátban ódákat fogok hallgatni erről –, majd egy sóhaj után felálltam a székről, és összepakoltam a cuccaimat. Életemben először vártam, hogy elkezdődjön a matekóra.

7.

•

Szerda reggel úgy döntöttem, hogy kihagyom az első órát. Fogalmam sem volt, hogy hogyan akarom ezt megoldani, de meggyőződésem volt, hogy én egyszerűen nem mehetek be történelemórára a tegnapelőtti felelésem után. Az ágyamon feküdtem, és bámultam a lila plafont. Vártam, hogy jöjjön egy ihlet, ami megsúgja, hogy mi az, ami miatt igazoltan hiányozhatnék úgy, hogy anya ne tudjon róla. Elmehetnék az orvoshoz, viszont ő akkor kiír egész napra, azt pedig nem szeretném, mert annyira nagy iskolakerülő azért mégsem vagyok. Aztán amikor más ötlet nem jutott eszembe, arra gondoltam, hogy talán lóghatnék is.

Nem, nem lóghatok. De nem mehetek be törire! Ha lógnék, azzal az egész gimis imidzsemet elrontanám, én vagyok az egyetlen az osztályból, aki sosem lógott. De akkor is ki kell hagynom az első órát. El kell mennem az orvoshoz. Istenem, hogy mehetnék el az orvoshoz? Nem hagyhatom ki az egész napot! De egyébként mi is lenne, ha kihagynám? Elmennék Claytont meglátogatni, például. Te jó ég!

Miután rájöttem, hogy semmire sem megyek azzal, ha saját magammal vitázom, felálltam az ágyból, felöltöztem, és lenyomtam a telefonomon beállított ébresztőmet – ma meglepően korán keltem. Még volt pontosan egy órám addig, amíg Mikeila ideér, így unalmamban leültem az ágyam szélére, és elkezdtem a közösségi oldalakon bóklászni. Amikor felnéztem a telefonomból, a saját tükörképemmel találkoztam a szekrényre felakasztott tükrömnek köszönhetően. Egyszerű, kék farmerból és bordó felsőből álló ruházatomat a szintén egyszerű sminkem követte, majd a kissé igénytelenül összefogott, lófarokba kötött hajam. Sosem voltak olyan szép, fénylő tincseim, mint például Charlotte-nak; az én hajam nem is göndör, nem is egyenes – olyan, mint egy szénakazal. Az orromat kicsinek találom, ajkaim pedig szerintem a normálishoz képest halványabbak, ezért is szoktam a csillogó, babarózsaszín szájfényt rutinosan felvinni minden reggel, de most valahogyan kevésnek éreztem azt is. Kevés lennék? A szemeim a méreteimhez viszonyítva hatalmasak, és ha már a méreteknél járunk, alacsony vagyok. A combjaim összeérnek, és most így jobban belegondolva, nagynak találom a kisujjamat.

– Nancy, befonod a hajam? – lökte be az ajtómat Millie, majd elém ugrándozott, és a négyévesek ártatlan mosolyával próbált elcsábítani.

Természetesen sikerült neki, így azzal telt a következő húsz percem, hogy befontam a haját, és amikor kijelentette, hogy ő kettőbe gondolta, akkor újra szétszedtem, és teljesítettem a kívánságát. Csodálatos nővér vagyok.

A konyhában minden szokásosan ment, elraktam a kajámat, váltottam pár szót anyával, és megkérdeztem az asztal előtt ülő apát, hogy most éppen milyen ügyet próbál megoldani. Percekkel Mikeila érkezése előtt kint voltam a kapuban, de amikor beültem a kocsiba, nem kaptam semmilyen dicséretet a korai érkezésemre, mert a lány egyből észrevette feszültségemet, és faggatni kezdett róla. Nos, igen, Mikeila kegyetlenül jól ismer.

– Nem szeretnék bemenni első órára – mondtam ki végül, majd ránéztem. – Nem fogok bemenni első órára.

– És mostantól ki fogsz hagyni minden töriórát, mert volt egy kínos jelenetetek?

– Jó, ha ennyire a jövőbe nézel, nem hangzik jó tervnek – sóhajtottam gondterhelten.

Hétfő este négy órán keresztül hallgattam Mikeila és Charlotte beszédét arról, hogy biztosak benne, hogy nagyon odavan értem Mr. Burns, és ha nem lenne tiltott, már biztosan lépett volna, blablabla. A lányok naivnak gondolnak, mert én egyáltalán nem látom így, és ha nagyon megnézzük a dolgokat, a felelésnél lezajlott jelenet is csak azért alakult ki, mert összezavarodtam, és Mr. Burns tulajdonképpen csak ideges volt rám emiatt. Bár most magam ellen beszélek, mert ha csak ez történt, akkor nem értem, miért akarom őt elkerülni.