Halál a felhők között

részlet

Translation entitled „Halál a felhők között”
© 1935, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: Death in the Clouds
© 1935, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Nyikos Eszter
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © 2010, 2023 Nyikos Eszter
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 169 2

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ormond Beadle-nek

Utasok

2. ülés Madame Giselle

4. ülés James Ryder

5. ülés Monsieur Armand Dupont

6. ülés Monsieur Jean Dupont

8. ülés Daniel Clancy

9. ülés Hercule Poirot

10. ülés Dr. Bryant

12. ülés Norman Gale

13. ülés Horbury grófnő

16. ülés Jane Grey

17. ülés Nagyságos Venetia Kerr kisasszony

1. Párizsból Croydonba

A szeptemberi nap forrón tűzött, ahogy az utasok átvágtak a Le Bourget légikikötőn, és elhelyezkedtek a Prometheus utasszállító repülőgépben, amely néhány percen belül indult Croydon felé.

Jane Grey az utolsók között szállt be és foglalta el a helyét, a tizenhatodik ülést. Néhány utas már tovább is ment a középső ajtón át az elülső utastérbe, ahol a parányi teakonyha és a mosdók is elhelyezkedtek. A legtöbben már a helyükön ültek. Az üléseket elválasztó folyosó túloldaláról élénk csevej hallatszott, amelyből leginkább egy magas, sivító női hang vált ki. Jane ajka alig észrevehetően lebiggyedt. Jól ismerte ezt a fajta hangot.

– Nahát, édesem, ez elképesztő… Nem, fogalmam sem volt… Mit mondtál, honnan? Juan les Pins? Nahát, tényleg? Nem, én le Pinet-ben… Igen, mindenütt ugyanazok az arcok… Persze, persze hogy üljünk egymás mellé! Jaj, hogy nem tudunk? Miért, kicsoda… Persze, már látom, igen…

Majd egy férfihang hallatszott; udvarias volt, és valamiképp idegenszerűnek tűnt:

– Természetesen a legnagyobb örömmel, Madame…

Jane odapislantott a szeme sarkából.

A folyosó túlsó oldalán a Jane ülésével átellenes helyről éppen egy aprócska, idősödő, tojásfejű, nagy bajuszú emberke költözködött el összes holmijával egyetemben.

Jane kissé oldalt fordította a fejét, és szemügyre vette a két nőt, akiknek váratlan találkozása erre az udvarias gesztusra sarkallta a kis idegent. Le Pinet említése fölkeltette a kíváncsiságát, tekintve hogy ő is éppen onnan tartott hazafelé.

Az egyik nőre nagyon is jól emlékezett. Eszébe jutott, hol látta legutóbb – a bakkaraasztalnál, ahogy görcsösen tördelte apró, fehér kezét, miközben gondosan kifestett, drezdai porcelánt idéző arca hol elsápadt, hol meg elpirult. Ha egy kicsit törné a fejét, talán még a neve is eszébe jutna. Az egyik ismerőse említette, és valami ilyesmit mondott róla: „Főrangú nő, az igaz, de nem annak született, csak valami kóristalánynak…”

Az ismerős hangjából mély megvetés érződött. Na persze, Maisie volt az, az első osztályú „fogyasztó masszőri” állásával.

A másik nő viszont, ahogy Jane futólag megállapította, valódi előkelőség volt. Az a vidéki arisztokrata típus, akiben van valami lószerű – azzal már meg is feledkezett a két nőről, és elmerülten bámulta Le Bourget repülőterét az ablakon át. Több más gép is álldogált körülöttük, az egyik úgy festett, mint egy óriási, fémből készült százlábú.

Az egyetlen hely, amelyet elszántan és határozottan elkerült a tekintetével, sajnos éppen szemben volt vele. A szemközti ülésen ugyanis egy fiatalember ült.

A fiatalember enciánkék pulóvert viselt, a pulóvernél magasabbra azonban Jane még csak véletlenül sem emelte a tekintetét. Még a végén elkapná a pillantását, az pedig megengedhetetlen volna!

Szerelők kiabáltak valamit franciául, aztán felbrummogott a motor, elhalkult, megint felerősödött, majd elhúzták a kerekek elől az ékeket, és a gép elindult.

Jane visszafojtotta a lélegzetét. Életében másodszor ült repülőgépen, és még mindig borzongással töltötte el az élmény. Most mindjárt nekirohannak annak a kerítésnek… De nem, a gép elemelkedett a földtől… Egyre magasabbra és magasabbra… Ívesen oldalt fordult… És Le Bourget légikikötő már alattuk volt.

A Croydonba tartó déli járat rendben útnak indult. Huszonegy utast szállított, ebből tízet a hátsó utastérben, tizenegyet az elülsőben. Két pilótája volt és két légiutas-kísérője. A hajtóművek zaját nagy szakértelemmel tompították le. Az utasoknak nem is kellett vattát tömniük a fülükbe. Ám a gép még így is elég zajos maradt ahhoz, hogy az embernek ne legyen kedve beszélgetni, inkább a gondolataiba merüljön.

Ahogy a gép a La Manche csatorna felé tartva átdübörgött Franciaország fölött, a hátsó szalon utasainak a legkülönfélébb gondolatok jártak a fejükben.

Jane Grey leszögezte magában: „Nem nézek rá, és kész… Még véletlenül sem. Jobb, ha nem. Majd az ablakon át nézelődöm és gondolkodom. Kiválasztok egy témát, és azon fogom jártatni az agyam… Igen, ez a legbiztosabb módszer. Ez majd leköt. Elkezdem szépen az elején, és módszeresen haladok.”

Így is tett, azaz elszántan felidézte magában a legelső lépést – azaz azt a bizonyos pillanatot, amikor megjátszotta azt az összeget az ír lottón. Pazarlásnak tűnt – de fölöttébb izgalmas pazarlásnak.

Mennyit nevettek rajta és ugratták egymást a fodrászszalonban, ahol Jane öt hasonló fiatal hölggyel együtt dolgozott.

– És mi a terved, szívem, ha tényleg megnyered?

– Ó, egészen határozott tervem van!

No igen. Tervek, légvárak, vidám évődés.

Végül nem nyerte meg, mármint a főnyereményt, de száz fontot valóban bezsebelhetett.

És száz font nem kis összeg.

– Csak a felét költsd el, szívem, a másik felét meg tedd el nehezebb napokra! Sose lehet tudni…

– Én mindenesetre vennék egy bundát a helyedben… Egy igazi, divatos darabot.

– Vagy tengeri utazásra mennék…

A tengeri utazás gondolata megingatta Jane-t, de végül mégiscsak visszatért az eredeti tervéhez, mármint hogy eltöltsön egy hetet Le Pinet-ben. A kuncsaftjai közül olyan sokan emlegették, hogy Le Pinet-be készülnek, vagy épp most jöttek meg onnan. Miközben Jane ügyes ujjai a fürtjeik között suhantak, feltornyozták és formára igazították őket, gépiesen ismételgette az udvarias fordulatokat: „Hadd lássam csak, mikor is volt a legutóbbi tartós hullám… Igazán különleges színe van a hajának, asszonyom. Gyönyörű nyarunk volt, nem igaz?” – magában pedig azt gondolta: „Én bezzeg soha nem utazhatok Le Pinet-be!” Nos, hát most eljött az alkalom.

Az öltözködéssel a lehető legkevesebb gondja akadt. Jane, akárcsak az előkelő cégeknél alkalmazott londoni lányok többsége, megdöbbentően divatos külsőt volt képes ölteni meglepően kis ráfordítással. A frizuráján, sminkjén és körmein eddig sem lehetett kivetnivalót találni.

Jane tehát elutazott Le Pinet-be.

De hogyan lehetséges, hogy most, ahogyan visszagondol, emlékei között mintha csupán egyetlen esemény maradt volna meg ebből a tíz napból?

Ez a bizonyos esemény pedig a rulettasztal mellett történt. Jane meghatározott magának egy kisebb összeget, amelyet minden este feláldozhat a játékszenvedély oltárán. Feltette magában, hogy ezt az összeget sohasem lépi túl. Ám a kezdők szerencséje a közkeletű babonával ellentétben nem szegődött a lány mellé. A negyedik estén éppen az utolsó tétjénél tartott, és egészen addig megfontoltan vagy színre, vagy valamelyik tucatra tett. Néha nyert is egy kicsit, de a veszteség mindig nagyobb volt. Most tétovázott, maradék zsetonjaival a kezében.

Két szám maradt, amelyre senki sem tett, az ötös és a hatos. Vajon nem kellene-e föltennie most a maradékot valamelyikre? Igen ám, de melyikre? Az ötösre vagy a hatosra? Melyiket érzi?

Az ötös… Igen, az ötös fog kijönni. Már gurult is a golyó. Jane kinyújtotta a kezét… A hatos; igen, inkább a hatosra tesz.

Épp időben. Szemközt egy másik játékos egyszerre mozdult vele, és az ötösre tett, Jane pedig a hatosra.

– Rien ne va plus1 – kiáltotta a krupié.

A golyó kattant, megállt.

– Le numéro cinq, rouge, impair, manque.2

Jane sírni tudott volna csalódottságában. A krupié besöpörte a téteket, kifizette a nyereményeket. A szemközt álló férfi hirtelen megszólalt:

– Kisasszony, nem teszi el a nyereményét?

– A nyereményemet?

– Igen.

– De hiszen én a hatosra tettem!

– Ki van zárva. Én tettem a hatosra, maga meg az ötösre – azzal elmosolyodott.

Nagyon megnyerő mosolya volt. Fehér fogai, kék szeme csak úgy világítottak lebarnult arcában, erős szálú haját rövidre nyírva viselte.

Jane hitetlenkedve szedegette össze a zsetonokat. Mégis igaz lenne? Maga is kissé belezavarodott. Talán tényleg az ötösre tett… Kételkedve pillantott az idegenre, aki biztatóan visszamosolygott.

– Vigyázzon! – figyelmeztette a lányt. – Ha leveszi róluk a szemét, valaki még megkaparintja az egyiket, és úgy tesz, mintha az övé volna. Régi trükk.

Azután udvariasan odabólintott neki, és elsétált. Ez megint csak roppant előzékeny dolog volt tőle. Máskülönben Jane gyanakodhatott volna, hogy csak meg akar ismerkedni vele, és azért engedte át neki a nyereményt. De jól láthatóan nem az a fajta férfi volt. Hanem igen kellemes ember… (És ráadásul most pont itt ül, vele szemben.)

Az utazás azonban véget ért. A pénzt mind egy szálig elköltötte, végül még két nap következett Párizsban (két elég kiábrándító nap), most pedig hazafelé tart a retúrjegyével.

„Vajon mi vár még rám?”

„Állj! – figyelmeztette magát Jane. – Soha ne gondolj arra, mi lesz a következő lépés! Minek nyugtalanítanád magad?”

Az iménti két nő abbahagyta a csevegést.

Jane átpillantott a folyosó túloldalára. A drezdai porcelánra emlékeztető nő ingerülten felszisszent, letört körmét vizsgálgatva. Csengetett, és amint a fehér zubbonyos utaskísérő előkerült, így szólt:

– Küldje ide a szobalányomat! A másik utastérben van.

– Igenis, hölgyem.

A légiutas-kísérő minden tiszteletteljes mozdulata gyorsaságról és hatékonyságról árulkodott. Amint távozott, csakhamar megjelent egy sötét hajú, sötét ruhás francia lány egy ékszeres ládikával.

Lady Horbury franciául szólította meg:

– Madeleine, hozza ide a vörös szattyánbőr táskámat!

A szobalány végiglejtett a folyosón. A repülőgép végében táskák és útitakarók tornyosultak.

A lány egy kis vörös táskával tért vissza.

Cicely Horbury átvette a táskát, és elküldte a szobalányt.

– Hagyja csak itt, Madeleine. Jobb, ha nálam van.

A lány távozott. Lady Horbury kinyitotta a táskát, és szép kialakítású belsejéből előhúzott egy körömreszelőt. Azután hosszan, komolyan vizsgálgatta arcát egy apró tükörben, végül néhány felületes simítást végzett rajta: kis púder, némi ajakfény.

Jane megvetően biggyesztette le a szája szélét. Pillantása távolabbra kalandozott.

A két nő mögött az a kis idegen üldögélt, aki átengedte a helyét annak a vidéki arisztokrata küllemű nőnek. A füle hegyéig bebugyolálta magát, bár erre láthatóan semmi szüksége nem volt, így is egy pillanat alatt álomba merült. Hirtelen, mintha csak megérezte volna Jane pillantását, kinyitotta a szemét, rövid ideig fürkészte a lányt, majd ismét magába zárkózott.

Mellette egy magas, ősz hajú, parancsoló tekintetű férfi foglalt helyet. Előtte nyitott fuvolatok, és féltő gonddal tisztogatta a fuvoláját. „Vicces – gondolta Jane –, nem is látszik zenésznek. Inkább ügyvédnek vagy orvosnak.”

Mögöttük két francia ült, az egyik szakállas, a másik jóval fiatalabb nála; talán a fia. Izgatottan beszélgettek és mutogattak.

Az utasszalonnak azon az oldalán, ahol Jane ülése volt, a teljes látképet elfoglalta a kék pulóveres férfi, az a férfi, akire valamilyen képtelen okból nem volt hajlandó ránézni.

„Micsoda butaság, hogy ennyire izgulok – dohogott magában Jane. – Mintha tizenhét éves lennék!”

„Csinos a lány, átkozottul csinos… – gondolta éppen Norman Gale szemközt vele. – És világosan emlékszik rám. Annyira csalódott arcot vágott, amikor elvesztette a tétjét. Ennyit igazán megért, hogy lássam az örömét a nyereménye fölött. Tényleg jól tettem. Gyönyörű, amikor mosolyog. Semmi fogszuvasodás… Egészséges metszőfogak, erős őrlők. A manóba, a végén még teljesen izgalomba jövök! Higgadj le, fiam…”

– Hideg nyelvpástétomot kérek – fordult a pincérhez, aki megállt mellette az étlappal.

„Istenem, mitévő legyek? – rágódott Horbury grófnő. – Minden olyan rettenetesen zavaros és kilátástalan… És csak egyetlen kiutat tudok elképzelni. Csak volna elég bátorságom hozzá… Vajon meg tudom tenni? Ki tudom magyarázni magamat? Az idegeim romokban hevernek. Persze, a kokain miatt. Miért is nyúltam egyáltalán kokainhoz? Az arcom borzalmasan fest, egyszerűen borzalmasan. Ráadásul még az a szuka Venetia Kerr is itt van! Folyton úgy néz rám, mint egy darab szemétre! Persze, neki is kellett volna Stephen. De nem kapta meg! Az idegeimre megy az a megnyúlt képe. Teljesen úgy néz ki, mint egy ló. Utálom ezeket a vidéki arisztokrata nőket. Istenem, mitévő legyek? Össze kell szednem magamat. A vén sárkány komolyan gondolta, amit mondott…”

A cigarettatárcája után kotorászott a neszesszerében, majd cigarettát illesztett egy hosszú szipkába. A keze alig észrevehetően megremegett.

„Micsoda kis ringyó! – füstölgött magában nagyságos Venetia Kerr. – Igen, pontosan az. Még ha olyan feddhetetlennek tudja is mutatni magát, azért csak egy kis cafka. Szegény jó Stephen… Bárcsak meg tudna szabadulni tőle!”

Ő is a cigarettatárcája után nyúlt, és elfogadta a gyufát, amit Cicely Horbury nyújtott oda neki.

– Elnézést kérek, hölgyeim, itt nem lehet dohányozni – fordult hozzájuk a légiutas-kísérő.

– A pokolba! – csattant fel Cicely Horbury.

„Csinos az a kis hölgy – tűnődött Hercule Poirot. – Micsoda határozott álla van. De vajon miért olyan gondterhelt? És miért tette föl magában, hogy nem néz rá arra a jóképű fiatalemberre vele szemben? Pedig nagyon is tisztában van vele, hogy ott ül, ahogy a fickó is tudatában van a lány jelenlétének.” A repülőgép billent egyet. „Mon estomac!”3 – tette hozzá magában Hercule Poirot, és elszántan lehunyta a szemét.

Mellette dr. Bryant, miközben ideges kézzel ápolgatta a fuvoláját, így morfondírozott:

„Nem tudom eldönteni. Egyszerűen képtelen vagyok. Nyilvánvalóan ezen áll vagy bukik a karrierem…”

Gondos, mégis türelmetlen kézzel kapta ki a tokjából a finom hangszert.

„A muzsika… Igen, a zene kiutat jelent a legszorongatóbb gondok közül is.” Borús félmosollyal ajkához emelte a fuvolát, majd ismét leeresztette. Milyen sebtében elaludt mellette az a kis bajuszos emberke. Az imént, amikor megbillent a gép, volt egy pillanat, amikor határozottan elzöldült. Dr. Bryant csöndben örült, hogy ő maga nem szokott tengeribeteg lenni sem a vízen, sem vasúton vagy a levegőben.

Az idősebbik monsieur Dupont izgatottan fészkelődött a székében, és így szólt a mellette ülő ifjabbik monsieur Dupont-hoz:

– Immár semmi kétségem! Mindannyian tévednek, a németek, az amerikaiak, még az angolok is! Rosszul határozzák meg a korát azoknak az ősi cserépedényeknek! Vegyük például a szamarrai leletet…

A magas, világosszőke Jean Dupont tettetett nemtörődömséggel felelt:

– Minden forrásból be kell szerezni a bizonyítékokat. Ott van Tall Halaf meg Sakje Geuze…

Azzal tovább folytatták a vitát.

Armand Dupont felrántotta egy ütött-kopott aktatáska fedelét.

– Vegyük csak példának ezeket a kurd pipaszárakat! Ezek napjainkban készültek, a díszítésük mégis csaknem pontosan megegyezik a Krisztus előtt ötezerből való cserépedényekével!

Széles karmozdulatával kis híján lesöpörte a tányért, amelyet az utaskísérő éppen eléje tett.

Mr. Clancy, aki detektívregényeket írt, felemelkedett ültéből Norman Gale mögött, és elporoszkált a repülőgép végébe. Az esőkabátja zsebéből menetrendkönyvet húzott elő, aztán visszament a székéhez, hogy körülményes alibit dolgozzon ki szakmai célokra.

„Nem szabad hagynom magamat, de tudom, hogy nem lesz könnyű – állapította meg magában Mr. Ryder a háta mögötti ülésen. – Még nem látom át, hogy forgassam a lapokat a következő leosztásnál. Ha elhibázom, kútba esett az egész. Ó, hogy az a…”

Norman Gale felkelt, és a mosdó felé indult. Amint eltűnt a színről, Jane tükröt húzott elő, és aggódva szemügyre vette az arcát. Ő is púderhez és ajakfényhez folyamodott.

Az utaskísérő kávét tett le elé.

Jane kinézett az ablakon. Odalent a La Manche csatorna kéken tündökölt.

Mr. Clancy feje körül egy darázs zümmögött, épp amikor a 19.55-ös caribrodi járatnál tartott. Gondolataiba merülve hessentette el. A darázs tovaröppent, hogy közelebbről megvizsgálja Dupont-ék kávéscsészéit.

Jean Dupont egy jól irányzott mozdulattal agyoncsapta.

Békesség telepedett az utasszalonra. A társalgás félbeszakadt, de a gondolatok tovább csapongtak a maguk útján.

Az utastér végében, a kettes számú ülésen madame Giselle feje kissé félrebillent. Aki rápillantott, esküdni mert volna rá, hogy mélyen alszik. Pedig nem aludt. Nem vett részt a társalgásban, és nem is gondolkodott.

Madame Giselle halott volt.

Jegyzetek

1 Nincs több tét! (francia)

2 Ötös szám, piros, páratlan, alsó sor. (francia)

3 A gyomrom! (francia)

Tartalom

Utasok

1. Párizsból Croydonba

2. A felfedezés

3. Croydon

4. A meghallgatás

5. A szemle után

6. Tanácskozás

7. Találgatások

8. A lista

9. Elise Grandier

10. A kis fekete könyv

11. Az amerikai

12. A Horbury-birtokon

13. Antoine üzletében

14. Muswell Hill

15. Bloomsbury

16. A haditerv

17. Wandsworth

18. A Queen Victoria Streeten

19. Mr. Robinson megjelenik és eltűnik

20. A Harley Streeten

21. A három nyom

22. Jane új állást vállal

23. Anne Morisot

24. A letört köröm

25. Félek…

26. Szónoklat vacsora után

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0