GŐRI GERGELY ATTILA

MEGÖLNI MIND

A VARJÚLOVAG

A Megölni mind trilógia első része

Könyv Guru

Budapest, 2023

TARTALOMJEGYZÉK

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Epilógus

ELSŐ FEJEZET

Ennek is le volt vágva a füle.

A vadász csendben közeledett és megkönnyebbülve vette tudomásul, hogy komolyabb baja nem esett a lánynak. Az alvó bestia annál inkább aggasztotta. A hatalmas állatnak mindkét füle a helyén volt, és a vadász tudta, hogy alvás közben is hegyezi őket. Fekete bundáját melengette a hajnal vérző sugaraiban, mintha csak árnyéka lenne a mögötte csúcsosodó sziklának. Egy árnyékot pedig nem lehet megölni.

A férfi megint felnézett. A lány, akiért eljött, sápadtan guggolt a sziklaperemen, karmazsinszínű bársonytunikája cafatokban lógott rajta, eperszőke hajának gócaiba apró levelek és fűszálak ragadtak. Vékony ajkával tátogva, némán könyörgött a férfinak. A vadász is elmormolt egy imát, remélve, hogy valamelyik isten meghallotta, de ehelyett csak a szörnyeteg figyelmét sikerült felkeltenie.

A legkisebb moraj nélkül tápászkodott fel. Hosszú szőre összetapadt a rászáradt sártól, ködös szemmel méregette a férfit és a lassan felszisszenő kardját, ahogy megrövidült pár lépéssel a köztük lévő táv. Beleszimatolt a levegőbe és fintorgott, mintha megérezte volna a férfi izzadságszagát. Megrázta a fejét és várt.

A férfi belenézett a fekete szőrrel körbezárt hófehér szemekbe. Mintha csak egy hullával néznék farkasszemet – gondolta. Egy ideig csak köröztek. A szörny megfontoltan lépdelt és morgott, hangja olyan volt, akár a mennydörgés, mély, egyre csak halkuló, de szűnni nem akaró.

Ez volt az első és utolsó figyelmeztetés. Amikor a férfi nem hátrált meg, az árny eltűnt, aztán az oldalánál jelent meg, termete ellenére irdatlan gyorsasággal. Nyitott szájából csurgott a nyál, de mielőtt még a széles állkapocs összezárult volna, a penge lecsapott és megütközött valami keményben. Az állat fején hosszú seb nyílt szét. A kard ismét megfordult a levegőben, lecsapott. A farkas kitért és felágaskodott, állkapcsa a vadász vállán csukódott össze, viszont csak akkor érzett fájdalmat, amikor kitépte magát a fogak közül. A barna bőrruhát sötétre színezte az előbuggyanó vér, szerencsére nem a kardforgató karján. A fájdalom azonban elvonta a figyelmét. A szörnyű állkapocs ráharapott a kardjára és iszonyatos erővel tépte ki a markából, majd elhajította egy közeli fa irányába. Az állat felborzolta a szőrét, szemében vad gyűlölet fénye lobbant fel.

A férfi oldalra lépett és a kardja után rohant, hiába égette vállát a fájdalom, mintha a hegyes fogak még mindig benne mélyedtek volna. Elcsúszott a sáros talajon és hasra vágódott egy pocsolya előtt, a mocskos víz felverődött az arcára. Feltápászkodott, igyekezett visszanyerni az egyensúlyát, de csak imbolyogva volt képes mozogni. Lehajolt a fegyveréért, megfordult és lendületből vágott, a fenevad ellenben ismét felszívódott. Amikor észrevette a szeme sarkában megjelenni, alulról támadott, vékony sebhelyet hagyva az állat füle alatt. Erősen rámarkolt a fegyverre mindkét kezével, és a hegyével előredöfött. A mozdulattól a vállában gyulladt fájdalom csak még áthatóbbá vált. Felsikoltott, átugrott egy kidőlt fatörzset, megpördült és újból támadott, a pengéje azonban nem ért semmit. A szörny nem követte.

Nem látta és nem is hallotta, így hátrafelé támadott félfordulatból. Kardjának éle mélyen hasított az állat combjába, a ragacsos vér pedig nem engedte el. Dühösen elkezdte rángatni a fegyvert, és minden mozdulatát egyre erősödő üvöltések követték az állat torkából. Végül nagy nehezen kiszabadította és ezúttal a fejét támadta, de elvétette. Mindeközben a peremen síró lány szavaiból alig lehetett kivenni valamit.

Oldalról döntötte fel, és mire észbe kapott, az árny már fölötte állt, két csillaggal a szemei helyén. Hegyes fogak csattogtak vészesen közel az arcához, mellkasára két mancs mérhetetlen súlya nehezedett. A férfi szabad kezével előhúzta az addig rejtegetett tőrét az oldalán függő hüvelyből, majd átszelt vele levegőt és bőrt, ahogy a villámok hasítják meg az égboltot.

A roppant súly végre elengedte. A vadász felállt, és a farkas helyén egy sovány, meztelen nőt vett észre egy pocsolyában térdelni. Fekete hajú, sápatag szemekkel, egész teste sártól és vértől volt lucskos. Kezeit a nyakára szorítva esett össze, zárt ujjai közül vörös vérpatakok csorogtak. A vadász lenézett a tőrre, aztán undorodva eldobta magától.

– Abbey! – kiáltotta a sziklaperemen álló lány.

Később egy varjú károgott gyászosan a távolban, amikor szekérrel visszaindultak az addigra teljesen elhagyatott főúton. Nedves fű illata lengte be a környéket, amit aztán a rét virágai és a saras lószőr is megtoldott. Fenyők termetes serege uralta ezt a vidéket, sötétzöld csúcsaik felett halvány foszlányokban úszott a köd, mint egy szakadt fátyol. A tó pedig, amelyet szegélyeztek, csendesen verte sötét hullámait. Ahogy a két vándor elhagyta a partszakaszt és betért az erdő sűrűjébe, a férfi egyik kezét a kardmarkolatra tette. Rejtőzködő tolvajoknak nyomát sem látta, akárhányszor nézett végig a vörösfenyők, cédrusok és szederbokrok tömegén, ez azonban nem nyugtatta meg eléggé.

A hideg szél befújt a lány ruhájának szakadásain, orcáit pirosra csípte. Sértetlen volt, csak piszkos. Grimaszolva nézett a szekér alatt visszafelé gördülő útra. Két pejszínű kanca húzta őket, igen gyorsan, amitől a férfi azt remélte, talán délre vissza is térnek a fővárosba. – Miltonhoz viszel, igaz? – érdeklődött a lány hosszú hallgatás után.

– Eltaláltad, hercegnőm.

– Mit ajánlottak értem cserébe? Remélem, sokat, mert akkor talán mégis hozzájuk viszel, nem pedig egy ijesztő házba, aminek lehajítasz a borospincéjébe. A te fajtád sosem nézett jó szemmel a miénkre.

– Hah! Képzeld, én azon kevesek táborát erősítem, akik kenőpénz nélkül is támogatják a sötét frigyet.

– Sötét frigy? Így hívja a csőcselék? Legalább ezt is tudom. Eggyel több indok, hogy féltsem tőlük a nyakam.

A férfi vetett rá egy futó pillantást. Hosszú nyaka volt és fehér, mint egy libának, illett is a gebe termetéhez, amitől teltebb mellei csak még nagyobbnak tűntek. Nem a legjobb alkat egy gyerek kihordására – gondolta a férfi –, bár a tündelányok mind ilyenek voltak. De azok a fülek. Hiába szabadult meg a hegyeitől, a hovatartozásán ez mit sem változtat, az elől nem fog tudni elmenekülni. Igaz, ha ez a frigy létrejön, akkor vége lesz a háborúnak, de a fülei nem fognak visszanőni. Nem is baj, a lába között épségben van, őfelségének pedig nem számít más.

– Nem vagy lovag. Nincs páncélod.

– Vadász vagyok – felelt szárazon a férfi a fel nem tett kérdésre.

– Errefelé nincsenek vadászok, csak lovagok és zsoldosok. Honnan érkeztél?

Fölösleges lenne elmondani neki, gondolta a férfi. Úgysem értene egy szót sem abból, amit mondok. Elvégre csak egy gyerek, akkor is, ha ő lesz a hercegnőm, csak egy kölyök, akit belehajítottak ebbe a nagyurak által összehordott szemétdombba.

– Már látom a várost – mondta a lánynak, de a kérdést nyitva hagyta.

Először csak pár szürke bástya és egy gyémántosan csillogó kupola emelkedett ki a dombtetők mögül, amit magas kőhidak és kék, narancssárga, bordó és hófehér házak pompázatos összevisszasága követett. Eleinte homályosan, egy apró képként derengett fel az erős napfényben, de nemsokára egy hatalmas várossá nőtte ki magát, melyet keletről erős sodrású folyó, nyugatról pedig bástyákkal és karókkal felszerelt, vastag falak öleltek körbe.

– Ha mást nem, akkor legalább a neved áruld el!

– Miért érdekel az téged? – a férfi hangja komor és elutasító volt.

– Nem tudom, talán adna némi biztonságérzetet, ha legalább ennyit tudnék a foglyulejtőmről.

– Edwin – sóhajtotta. – Te pedig nem vagy a foglyom.

– Valóban? Akkor ez azt jelenti, hogy akár most rögtön el is futhatok, és nem kell tartanom tőle, hogy a nyomomba eredsz?

Edwin fáradt pillantással mérte végig a hercegnőt, amiben benne volt a válasz is. Úgy tűnt, a lány mondani akar még valamit, helyette mégis inkább a város gigantikus kapuira emelte tekintetét.

Kisvártatva a lovak patái már hangosan kopogtak az utca macskakövein. A férfi mélyet szippantott a levegőből. Nehéz volt a jácint és a tubarózsa átható illatától, hiszen ilyen virágokat majdnem minden ház sarkánál elültettek egy-egy kövér márványcserépben. Nem messze vándormuzsikusok daloltak, és kereskedők kínálgatták az áruikat.

Edwin közben azt is észrevette, hogy jó pár ember megbámulta. Semmi különös nem volt a kinézetében, sem a lefelé ívelő, méregzöld szemében, a vékony és színtelen ajkaiban vagy a simára borotvált arcának éles vonásaiban. Bár a feketén göndörödő hajában még mindig száradt némi vér, mégis az a vörös heg, amely a halántékától az erősen kiugró álla sarkáig húzódott, az rontott leginkább az összképen. Figyelték, de nem szóltak semmit. Ahhoz már nem volt elég bátorságuk.

Csak a kastély árnyékában állították meg a szekeret. A hercegnő szomorúan pillantott a vastag falak aranykeretes ablakaira és a borostyánnal körbefont bástyákra. A vadász leugrott a lovak mellé, sérült válla miatt a bal kezét kardjának gombján pihentette, míg a másikat a hercegnőnek nyújtotta, biztató mosollyal az arcán.

A lány meg sem moccant, mintha egy láthatatlan súly nem engedte volna felállni a szekérről. Helyette összeszorított szájjal igyekezett visszafogni a könnyeit, miközben szakadt ruháját szorongatta. Edwin leengedte a kezét és két lépést tett hátra.

– Baj van? – kérdezte őszinte aggodalommal.

– Nem tudom, mennyit fizettek neked, de… lehetnék a kedvesed – suttogta szégyenkezve. – Elvihetsz magaddal, csinálhatsz, amit akarsz, de kérlek… könyörgök neked, ne vigyél vissza hozzájuk!

MÁSODIK FEJEZET

Edwin még csak nem is mosolygott, amikor az esküvői lakomát félbeszakítva a herceg köszönetet mondott neki. Helyette meghívta boroskupáját egy újabb kortyra. Ez már az ötödik kupa volt, az ötödik fogás mellé. Egy libamájjal töltött, fűszerezett fácán maradékai hevertek a tányérján, egy kisebben pedig ecetes saláta és pirított almadarabok álltak a boroskancsó mellett. Az asztal közepén, díszes márványtálban főtt kukoricák gőzölögtek, melyekkel leginkább az udvari bolond tömte a fejét. Közben apró, fekete szemeivel állandóan Edwin húgának, Natalinak a mély dekoltázsát igyekezett jobban felfedezni, mint az előző tíz alkalommal.

Natalit látszólag nem nagyon izgatta a dolog, étvágya sem volt. Az ezüstmarkolatú tőrre felszúrt kacsacombból is éppen csak csipegetett, de a vöröskáposztával körbepakolt ördöghalhoz hozzá sem nyúlt. Egyedül kristálypoharából fogyott a vizezett fügebor, és bár a vendégek közül többen is próbáltak beszélgetést kezdeményezni vele, látszólag senki nem tudta lekötni a figyelmét. Egészen addig, amíg meg nem jelentek a táncosok. A kastély óriási teraszán ünneplő vendégek és zenészek moraját egy fiatal herold éles szopránhangja törte meg.

– Remélem, mindenkinek akad most egy párja, aki visszatartja! Férfi és női vendégeinknek egyaránt, mert a most következő produkció láttán még a legszendébb szüzeknek is erőfeszítésükbe fog kerülni, nehogy ráugorjanak valamely előadónkra. Ha a mennyei étkek és a dél-vidéki szőlőkből préselt nedűnk nem ejtette volna így is transzba vendégeinket, ők garantáltan megteszik! Pompás egzotikus táncuk elferdíti a homályos határt valóság és álom közt. Ámuljanak hát rajtuk! A Dél-vidékről érkezett Devon Korra és társa, Sandra Pelvig!

A teraszra nyíló ajtószárnyak nyikorogva tárultak szét, Edwin pedig érdeklődve figyelte az idegeneket. Fehér, rózsaszirmokkal és lángnyelvekkel ékesített gyapjúpalástot viseltek, ami a nyakuk vonalától egészen a sarkukig elfedte őket, míg fejüket egy vékony szövetből font zsák takarta. Palástjuk egy pillanat alatt a földre hullt, elővillant meztelen testük. Sötét bőrük mentes volt minden szőrzettől, a Sandra nevű táncos combja vastag volt és izmos, a férfi pedig körülbelül egy fejjel magasodott fölé. A lámpások és fáklyák fényében minden izma jól kivehetően hullámzott vékony bőre alatt.

Aztán előrobbant a dobok hangja. A táncosok egymás felé fordultak, összekulcsolták kezeiket, aztán Sandra felugrott a levegőbe, lábait kinyújtotta az ég felé, miközben a férfi – látszólag minden komolyabb erőfeszítés nélkül – megtartotta. Lökött rajta egyet, mire a táncosnő megpördült a levegőben, de mielőtt még talajt ért volna, a férfi elkapta és karjaiba zárta. Olyan könnyedséggel emelte fel, mintha csak egy gyereket tartana a kezeiben. A táncosnő hanyatt fekve elterült a férfi tenyerén, lelógó lábai és karjai hervadó virágszirmokat mímeltek. Így álltak rövid ideig, mielőtt Devon leengedte a partnerét, aki aztán a vastag combjaival átölelte a férfi derekát, hátradőlt és széttárta a karjait. Ekkor lassú és óvatos körtáncba kezdtek. Majdnem éjfélig folytatták a táncot, melyet térdhajtással fejeztek be Milton király előtt. A vendégek elsöprő tapsviharral és éljenzéssel jelezték elismerésüket. Ám a táncosok még ezek után is csendben maradtak.

– Látom, élveztétek az előadásom – kiáltotta izgatottan egy kreol bőrű nő, aki magabiztosan, könnyed léptekkel, kíséret nélkül sétált be a teraszon álló asztalok közé. – Majdnem az egész Dél-vidéket átkutattam, csak azért, hogy az esküvőre megfelelő előadókat találjak. Nem kevesebb, mint huszonnégy előadást néztem végig azalatt az egy hét alatt, amit ott töltöttem – ahogy körbenézett, a mosolya leolvadt az arcáról. – Pillanat… Hol van a hercegnő? – a szemei elkerekedtek. – Miatta hívtam meg őket az ünnepségre, tudom, mennyire odavan a tánc művészetéért. Igazi művészlélek. Miért nincs most itt?

Milton király helyfoglalásra intette az asztalánál állókat. Látszólag egyedül Edwin nem volt tisztában vele, hogy ki ez a nő. Fiatalnak látszott, talán még nála is fiatalabbnak. Csak két virágszirom alakú fülbevalót hordott, sminket egyáltalán nem viselt, de a szépsége így is másviláginak hatott. Aranybarna haját összefogta, nagyobb hangsúlyt adva ezzel szív alakú arcának és a tincsei közé illesztett körömvirágnak. A hideget egy mókusprémből szabott kabáttal zárta ki.

– Nem hiszem, hogy megengedhetsz magadnak ilyen hangnemet, amikor velem beszélsz – morogta a király, és felállt a székéből. A telihold fényében jól lehetett látni, hogy Milton arca megőrizte éles, ifjúkori vonásait, de semmi élő nem maradt benne. Tokás álla csupasz volt, bozontos szemöldöke és a vállára göndör hurkokban omló haja olyan fehér volt, mintha nemrég egy hóviharral nézett volna szembe. Vörösen szegélyezett, hollófekete palástja csak a térdhajlatáig ért, hatalmas hasán keményen feszült a bőrruha, szemei fakók voltak minden érzelemtől. Elhagyta az asztalt, és a nő elé lépett, aki ijedten letérdelt.

– Királyom, nagyon sajnálom.

– Hagyd a bájcsevegést! Állj fel, Theo! – a nő szót fogadott. – Amikor először megláttalak, alig voltál nagyobb egy törpefenyőnél. Rohangáltál az udvaron, elbotlottál a saját lábadban, és letört az elülső két fogad. Úgy visítottál, mint egy disznó, amikor elvágják a torkát. És milyen szép – száraz kezébe fogta az arcát, és hüvelykujjával szétnyitotta a száját –, hihetetlenül szép nő lett belőled. Ráadásul még a fogaid is visszakaptad. Hogyan lehetséges ez? Gondolom, ugyanúgy, mint ahogy a táncosaid levegőhöz jutnak és látnak azokban a maszkokban. Hacsak nem illúzió az egész. Viszont, ha tényleg erről lenne szó, honnan kéne tudnunk, hogy mindaz, amit az előbb láttunk, nem olcsó szemfényvesztés?

– Felség! – állt fel Natali az asztaltól. – Bocsánatot kérek, amiért közbeszólok, de biztosíthatom, hogy a maszkok igaziak, egyedül a szemeknek és a szájnak kivágott lyukakat tüntettem el. Theodora Hill grófnő azt gondolta, így látványosabb lesz.

– Ha azt mondja, akkor úgy van – erősítette meg Edwin. – Nem úgy ismerem a húgomat, mint hazudós szemfényvesztőt.

– Sőt mi több, az arc, amit most tapintottál, ugyancsak nem illúzió. Hill úrnő valóban ilyen gyönyörű, de a fogai még mindig le vannak törve. Az tényleg az én szemfényvesztésem.

– Nem is tudtam, hogy egy boszorkány is tartózkodik a köreinkben – ostromolta Natalit sóvárgó pillantásokkal a herceg.

Natali válaszát az éjfélt jelző rézharang robusztus, bensőkig ható kongása előzte meg, melynek hallatán mindenki ujjongani kezdett, hiszen ezután egy csillogó ruhába öltözött tündelány kísérte ki a hercegnőt. Fekete selyemruhája a csípőjénél szűkebb volt, a mellrészénél pedig tömöttebb, varkocsba font haját fehérrózsa-koszorú díszítette. Vastag palástja minden lépését követte a földön, mint egy hű alattvaló. A király elégedetten mérte végig, Theo grófnő pedig biztatóan mosolygott rá. A lány mégis a vadászra meresztette kihúzott szemeit, akkor is, amikor a herceg odalépett mellé és megfogta a kezét. Orcáján egy árva könnycsepp gördült le. Még nincs túl késő, mondta ez a könnycsepp. Edwin lesütött szemekkel és hallgatással válaszolt.

Pár órával később már az udvar egyik kőpadján ült, kezében egy gyűrött levéllel, amit már kétszer is elolvasott. Nem is a levél tartalma miatt olvasta el harmadjára, hanem puszta kíváncsiságból, hogy a szavak felkeltenek-e benne valamilyen érzelmet. Bár, ha a hercegnő könyörgései nem tették, akkor egy fecnitől sem várhatott sokat.

Mélyen tisztelt, kedves és becsületes Edwin!

Reményeim szerint ez a levél jó közérzetben, irigylésre méltó egészségben, de legalább józan állapotodban fog rád találni. Érdeklődésed a hogylétem felől szívmelengető érzéssel töltött el, rég csalódtam ilyen kellemesen bárkiben is. Meg voltam győződve, hogy csak két ember van a világon, akivel te törődsz, az egyik Natali, a másik jómagad. Nyilván elrejtőzött a hátsó szándék sötét árnyéka édes szavaid mögött, ami a körülményeket tekintve igazán érthető.

Viszont nem ezért írok, hanem mert válaszolni szerettem volna a kérdésedre. Igen, szívesen segítenék neked és Natalinak, hátha ki tudlak engesztelni titeket a fél évvel ezelőtti incidensért. Gyertek bármikor. Tudod, hol találsz.

Lina

Visszadugta a zsebébe és mélyen beleszagolt az éjszakai levegőbe, amely sokkal tisztábbnak hatott itt az udvaron, mint a teraszon. Talán azért, mert itt majdnem lépten-nyomon, szinte katonás fegyelemmel álltak a nyírek, bükkök, jegenyék és szilfák. Még a fűszálak is táncoltak a szélben a különböző hangszerek csapta szerenádra, amit a tücskök valamiért kihívásnak tekintettek, és maguk is erősen rázendítettek. Hallgatta a zenét, csak hallgatta. Letekintett a boroskupájára, amely valamilyen érthetetlen módon újra kifogyott, így eldobta, de már nem állt fel egy újabbért. Végignézett a vendégeken.

Mintha csak egy vegyessaláta-tálba nézett volna, minden harmadik vendégnek, akit megtalált a szemével, vagy a bőrszíne, vagy a ruházata, vagy a füle volt más. Legtöbbjüknek normális fülük volt, a tündéknek ezalatt egy kerek forradás csúfította, ahol megszabadultak a hegyétől. Inkognitó. Szükségük is volt rá a háborúk alatt, de még mindig volt jó pár, aki megőrizte őket. Főként gyermekek, de voltak kamaszok és felnőttek is. Az egyik nő még csengettyűket is tett rájuk, így tánc közben a lépései helyett azokat lehetett hallani. Külön a táncra kijelölt hely nem volt, bármi az lehetett, amit a vendégek annak tekintettek. Edwin előtt közvetlenül egy szökőkút vizében is jól szórakoztak, énekeltek, vedeltek. Nem messze tőlük egy fának dőlve két tünde csókolózott, míg a másik oldalon egy kopaszodó úriember hányta le a cipőjét. Legtöbb figyelmét mégis a teraszra vezető lépcsősortól pár méterre álló emelvény érdemelte ki, pontosabban a rajta álló zenészek és énekesek, akiket a herold konferált fel, nagy lelkesedéssel a magas hangjában. El sem hallgatott, amíg két szolgálólány le nem húzta a szikláról, amiről addig kiabált, és be nem kísérték a táncolók közé.

– Nem akarsz táncolni?

Natali olyan csendben foglalt helyet mellette a padon, akár egy macska. Fekete macska, igaz, az ő bundája csak a fejét takarta, és az is csak a füle tövéig ért, de bizony hollófekete volt. Még a nagy, kerek szemei is zöldessárgán csillogtak, a bőre ellenben majdnem tejszínű volt. Bátyjával ellentétben róla nehéz volt megmondani, melyik szülőjére ütött. Anyjától kapta vézna, izmos alkatát, széles derekát, kis mellét és hívogató mosolyát. Erős arccsontja, kiugró álla és vékony ajka viszont egyértelműen az apjáé volt. Szürke tunikája elég vékonynak tűnt, de szemlátomást kicsit sem fázott.

– Rühellek táncolni. Te?

– Én táncoltam a pohárnokokkal. Az egyikük megpróbált megcsókolni, de végül csak az öklöm ért a szájához – vont vállat, miközben Edwin halkan kuncogott. – Viszont, ha nem szeretnél táncolni, akkor bocsáss meg, de nekem még beszélnem kell egy varázslónővel.

Natali nem várt semmiféle válaszra, csak felállt és elsietett. Edwin csak legyintett és odament az udvar egyik asztalához, amin mindenféle gyümölcsös és húsos tálak voltak előkészítve. Úgy emlékezett, hogy a királlyal akart beszélni. Nem kellett volna előtte innom, gondolta, miközben újabb kupával töltött magának az asztalról. Elnézte a táncosokat és a zenészeket, hallgatta, miként bömbölnek a dudák és a harsonák, a selymesebb hangokról pedig a fuvolák gondoskodtak. A fáklyák tüzéből eredő füst, a kiabáló férfiak szájából áradó sör és szalonna szaga töltötte meg orrlyukait, amin azért enyhített a közeli fenyők gyantájának és a lányok hajába tűzdelt virágok illata. Bora édes volt, mint egy régóta áhított nő csókja.

Hirtelen erős ujjak szorítását érezte a vállán, ez ébresztette fel merengéséből. Sebesült válla gyógyulófélben volt ugyan, de a fájdalom ekkor újra belészökött. Elfojtott egy káromkodást, de ettől még mérhetetlenül dühös volt a mögötte állóra.

– Melyik nyomorult az? – hátranézett Theo grófnőre, aki csak mosolyra húzta ajkait, és intett fejével a kastély irányába.

Elindult egy letaposott ösvényen, melyet smaragdzöld fűszálak, sárkányállkapcsokat formázó fáklyatartók és terebélyes orgonabokrok szegélyeztek. Kigombolt prémkabátja alatt türkizkék selyemruhát viselt, hajába pedig ezúttal százszorszépet tűzött. Ruhája erősen kiemelte elöl-hátul a domborulatait, látszott, hogy fűzőt viselt. Edwin fáradtan haladt utána, még egy utolsó pillantást vetve a ragyogó csillagképekre.

– Bocsáss meg a korábbi tiszteletlenségemért. Remélem, most nem a hóhérodhoz vezetsz, aki a fejemet fogja venni érte.

– Nekem nem kell ahhoz hóhér – jegyezte meg kimérten.

– Pedig nem tűnsz olyan hölgynek, aki bemocskolná a kezeit.

– Hah! – vigyorától előbukkantak félig letört metszőfogai, amiből Edwin arra következtetett, hogy amit most lát, abból semmi sem illúzió. – Sok dolgot megtehetnék a saját kezeimmel, de Milton ragaszkodik a jó benyomásomhoz.

– Kire nézve?

– Rád. Ilyen nehéz időkben különösen nagy értéke van azoknak a kezeknek, amelyek ügyesen bánnak a pengéjükkel. Te pedig ígéretes harcosnak tűnsz, abból kiindulva, hogy egyedül néztél szembe egy vérfarkassal, és győztesként kerültél ki. Ezért megkért minden udvarhölgyet és grófot, elsőként pedig engem, hogy mutassam a legjobb külsőmet. Szóval, ha megemlíti neked, próbálj meglepett fejet vágni… igen, valami ilyesmit. Azt viszont nem mondta el, pontosan milyen szerepet szán neked, de gondolom szeretné még hasznát venni a képességeidnek. Személyesen akar beavatni a részletekbe, úgyhogy majd vele tárgyald meg őket! Ugyanakkor, ha bármi kérdésed volna hozzá, azt nekem tedd fel először! Kiskorom óta ismerem, tudom, mikről nem szeret beszélni és mikről veszélyes a jelenlétében kérdezősködni. Tehát van kérdésed, amit szeretnél feltenni neki?

A vadász hallgatott.

– Helyes, akkor semmilyen problémával nem kell szembenéznünk – folytatta Theo. – Legalábbis a király részéről. Minden más azonban – itt egy pillanatra elhallgatott, és lesütötte a szemeit. – Háború alatt mindenki gyötrődik, tudod? De az igazán fájdalmas szakasz utána következik. Romok és összetört szívek, bemocskolt becsületek. Ha kitörne egy újabb háború, tégy magadnak egy szívességet és halj meg, ugyanis az alternatíva sokkal rosszabb, mihelyst az uralkodók farokméregetésének vége.

– Nekem nem számít. Vadászokra mindig szükség lesz.

– Katonákra is.

– Ha célozni akarsz valamire, a válaszom nem. Vadász vagyok.

– Az vagy, aminek a körülmények kényszerítenek, hogy légy. A szegény kis tündelányunk Finn hercegünk felesége lett, mert a körülmények ebbe a szoros topánkába nyomorították. Remélem, nem tervezted, hogy hős lovagot fogsz játszani, hátha elnyered a szívét. Nem tagadom, én is gondoltam a kimenekítésére, hiszen tudom, milyen egy békeszerződés személyes pecsétjének lenni. Az én férjem sem bánt velem gyöngéden az első éjszakánkon, vagy az összes többi éjszakán utána. De végül megszerettem, legalábbis az ágyban. Agresszív és undok fickó volt, de két dolgot hihetetlenül jól forgatott, a kardját és a nyelvét. Így azt tanácsolom neked, bármit is kér tőled a királyunk, alázatosan bólints rá.

– Én nem vagyok a hűbérese, mint te, hogy kutyaként rohanjak minden hívó szavára – vágta rá Edwin.

– Úgy hiszed, mindent tudsz – forgatta a szemét.

– Igen – válaszolt, holott tisztában volt azzal, hogy ez nem kérdés volt.

Most a grófnőn volt a hallgatás sora. Pár lépéssel később a letaposott földutat virágkoszorúkkal és üres poharakkal teleszórt, kövezett szakasz váltotta fel. Maguk mögött hagyták a kastély fekete bástyáit és sötétvörös kupoláját is. A zenészek muzsikája és a vendégek kiáltozásai mind belefulladtak a folyó hullámainak susogásába. Elérték a hidat. Közepén egy fehér alak ácsorgott.

– Ott van. Magatokra is hagylak titeket, csak előbb…

Lábujjhegyen állva Edwin füléhez hajtotta nyitott száját, amiből forró lehelet gőzölgött. Arcának érintése puhább volt, mint a ruhája.

– Ha mégsem akarnál a király ölebe lenni, tudd, hogy nálam mindig akad hely a hozzád hasonlóknak. Natali is tisztában van ezzel. Majd felkeresel.

Edwin megint nem adott választ. Tudta, hogy ez sem kérdés volt. Theo sarkon fordult, a vadász sóhajtott és a fehér alak felé vette az irányt. Őfelsége tekintete a sebes folyóra szegeződött, az enyhe szél finoman lobogtatta tincseit. Edwin vigyázzban megállt az oldalánál, és fejet hajtott.

– Beszélni akartál velem, felség?

– Jók a megérzéseid – azokkal a sólyomszemekkel szinte belevágott Edwin húsába. – Mutatok valamit.

– Legalább kellemes dolgot?

– Azt nem mondanám.

Több szó nem hangzott el az udvarra vezető útjukon. Csak a vendégektől távol, a kastély egyik borostyánnal ellepett falánál torpantak meg, egy rejtélyes feketeséget őrző rácskapu előtt. A király elővett egy vaskarikát, rajta egy tucat csilingelő kulccsal, amelyek közül még ilyen sötétben is azonnal rátalált a megfelelőre, és kinyitotta a kaput. Közben Edwin a szeme sarkából észrevette Natalit és vele egy másik személyt. A húga egy hosszú hajú, poros rongyokba öltözött nővel beszélgetett, akit ő korábban sosem látott, a húga ellenben valószínűleg ismerte, hisz elég kényelmesen könyökölt a vállára. Feltehetőleg a varázslónő volt az, akivel beszélnie kellett. Szívesen csatlakozott volna hozzájuk, de ehelyett csak visszanézett a mélységbe, követve Milton királyt a félhomályba.

Szűkös és hideg csigalépcsőn haladtak lefelé, a tér pedig csak akkor nyílt ki, amikor elérték az alsó szintet. Homok és sár fedte a kőpadlót, a tetőt belepte a penész, kétoldalt cellák sorakoztak. Valamelyik sarok árnyékából egy izmos, szakállas férfi lépett elő, aranyra festett haját lófarokba fogta, félmeztelen testét szőr és obszcén tetoválások borították.

– Minden elő van készítve – hajtott fejet a király előtt.

Edwint egy cellához vezették. Benne egy hatalmas kereket támasztottak a falnak. Fából készült, szélének ívén a vér vastag rétegben száradt. Egy csupasz fiatal volt a rabja, csuklóit és bokáit kötelek szorították a rudakhoz. A tetovált férfi a sarokból felkapott egy vödör vizet, és a fejére öntötte. A fiú kiáltva ébredt fel, tekintete rögtön megtalálta a királyt és a vadászt. Edwin felismerte benne a heroldot.

– Királyom – a hangja már egyáltalán nem tűnt olyan izgatottnak, mint amikor a táncosokat konferálta fel. – Miért vagyok itt?

– Azért hoztalak le, mert vallomást akarok tőled a hercegnőt illetően. Te voltál az egyik azok közül, akik megszöktették őt, ezt ne is próbáld meg letagadni!

– Én erről semmit nem… áh!

Edwin a fáklya fényében elsőként a vastag botot látta meg, ahogy hasba vágja a szerencsétlent, utána pedig a tetovált férfi ugyanolyan vastag karját, mely a botot tartotta. Utána észrevette, hogy a falnak egy feltehetőleg acélból kovácsolt pöröly volt támasztva. Gyanította, miért.

– Az őrkapitány a saját szemével látta, hogy te, egy ismeretlen nő és egy harmadik személy lóra ültetitek a lányt, utána elhagyjátok a vár környékét. Pontosabban csak ők hárman, te itt maradtál. Az ismeretlen nő kilétéről már tudunk.

– Abbey – hangoztatta a vadász, mintha a neve megemlítésével jóvá tenné azt, hogy végzett vele.

– Ki volt a harmadik? A fekete ruhás.

– Kérem – sírta –, esküszöm mindenre, ami szent, én nem voltam velük. Rosszul látták, én nem…

Nedves léptek kezdtek visszhangozni a folyosón. A vadász hátranézett, és két fiatal lányt vett észre az ajtóban. Ők voltak azok, akikkel korábban látta a heroldot. Az egyik ijedt szempárral, mégis kíváncsian méregette a kikötözött fiatalt, mellette a másik hevesen lélegzett, és az ajkát harapdálta. Látszólag egyikük sem tudta levenni szemét a fiú csupasz férfiasságáról, amely szánalmasan lógott lefelé.

– Hogy tetszik a hercegnő?

– Tessék? Áh! – újra lecsapott a bot, ezúttal az ujjak végére.

– Úgy hallottam, rendesen összegyűrtétek a lepedőt.

– Ez rágalom!

Újabb ütés, újabb vérfagyasztó kiáltás. A herold könnyei a földre potyogtak, a kövezeten száradó hatalmas vérfoltra. Ez a folt Edwint arra engedte következtetni, hogy nem ez volt az első alkalom, amikor Milton ilyen módszereket alkalmazott valaki kihallgatására. A hideg végigfutott a gerincén, ahogy belegondolt, milyen szörnyűséges dolgok történhettek itt, ahol most ő állt.

– Vagy nem is a hercegnő miatt hallgatsz? – folytatta a kérdezősködést Milton. – Más ajánlotta fel magát neked? Rengeteg szépség járkál Valor birodalmában, ez tagadhatatlan.

Milton bólintott a tetovált férfinak, aki értette a jelzést. A bot kiesett a kezéből, helyét a kétkezes pöröly vette át. Felnyögött és oldalasan lendített rajta, acélos termete szépen kirajzolódott az egyetlen fáklya ontotta fényben. Egyenesen a vállára mérte a következő csapást, melyet követően először a törő csont hangját, majd egy fülsiketítő sikolyt lehetett hallani. Az egyik szolgálólány elnézett, majd kíváncsian újra felemelte a fejét.

– Csak egy nevet szeretnék, Patrik.

– Igen, mi voltunk! Én, a hercegnő és Abbey. Igen, Abbey együtt töltötte velem azt az éjjelt, cserébe segítettem nekik elszökni. A hercegnőhöz viszont egy ujjal sem értem.

Őfelsége szemlátomást elégedett volt a válasszal, de nem eléggé. Újabb csapás, ez már a kezét zúzta össze, és a kiáltása is gyengébb volt, mintha kezdené feladni.

– Még mindig kíváncsi vagyok az utolsó névre. Nem számít, mit ajánlottak neked, ilyen állapotban valószínűleg úgysem fogod élvezni.

– Nem tudom a nevét.

– Nagyon fontos lehet neked ez az illető, ha ennyire védelmezed. Talán a szerelmedről van szó? Biztos ritka szépség lehet. Vajon megéri mindezt?

Utoljára a karjára került sor. Amikor a felrepedt csont kitüremkedett a bőr alól, a kiáltás végre kiszakadt belőle.

– THEO! ÁH! Könyörgök, elég! Legyen elég most már!

Milton elmosolyodott. Intett a tetováltnak, hogy kötözze ki az ifjút. Patrik erőtlenül csapódott a hideg kőpadlónak.

Visszafelé egy másik lépcsősoron mentek, mely a teraszra vezetett. A király arra utasította a lányokat, hogy hozzanak nekik egy korsó sört, míg ő és a vadász a korlát mögül tekintettek le a mulató vendégekre.

– Theodora – rázta a fejét. – Ezt igazán nem gondoltam volna róla.

– Semmiben nem lehetünk biztosak, felség, a bizonytalanság az egyetlen, ami biztos – mondata közben igyekezett úgy tenni, mintha a látottak nem forgatták volna fel a gyomrát. – Nem szeretem az emberekben, hogy rendíthetetlenül hisznek egyes dolgokban. Engem nem lepett meg a dolog, úgy, ahogy másnak a neve sem tette volna.

– Te nem ismered őt, emiatt nem lepett meg a neve. Ha egy hasonló helyzetben a húgod nevét hallanád, nem lepődnél meg? Belé nem fektetsz abszolút bizalmat?

– Egyedül a kardomban bízom. Másokban általában csalódnom kellett. Benned is bíztam, amikor egy óriás farkas után küldtél engem, csak aztán derült ki, hogy emberről volt szó – lépett közelebb, hangja dühtől fortyogott.

– A lovagjaim, akiket utána küldtem, azt mondták, óriás farkas. Ha tényleg a bizonytalanság az egyetlen biztos dolog, akkor miért voltál biztos abban, hogy egy állatra vadászol? Ha pedig nem voltál biztos benne, akkor miért tetted meg?

– A békéért. Hogy a húgommal végre nyugodt életet élhessünk. Bár a nyugalomban sem vagyok olyan biztos, éppen ezért nem fogadhatom el az ajánlatodat. Sajnálom, felség, de a te udvarodban van általában a legnagyobb zűrzavar.

– Gondolom, Theo mondta el neked, még csak nem is pontosan. Nem akarlak a személyes vadászommá kinevezni, de tudni akarom, hogy számíthatok-e a segítségedre a szükség idejében. Az az idő pedig, mint hallottad, már eljött. Úgy hiszem, tudod, mit akarok tőled kérni.

– Ha Theo fejét akarod, én nem lehetek szolgálatodra. Vadász vagyok, nem bérgyilkos.

– Furcsa. Olyan biztosnak tűnsz benne.

Edwin nem válaszolt. Időközben a lányok is megjelentek, egy hasas kancsóból öntötték a sört a nekik hozott kelyhekbe. Csendben maradtak, de nem mentek el.

– Sebaj. Valorgrad nagy város, sok tehetséges kardforgató lakja. Majd megoldom másképpen. Most viszont élvezd az ünnepséget! Iszogass kicsit a lányokkal. Felőlem meg is hághatod őket, csak a ruhájukra vigyázz! Drága szövetből készültek.

Amikor a király elment, a lányok halvány mosollyal illették a vadászt, aki azonban nem tudta azt viszonozni. Napbarnítottak voltak, vele egykorúak, kedves szemekkel, de a látottak után egyikőjükhöz sem volt kedve. Még a sörét sem itta meg távozás előtt.

Natalit sehol nem találta.

HARMADIK FEJEZET

Ruháját és haját vér áztatta, amikor belépett az ajtón. Úgy csöpögött róla, mintha csak egy zivataron küszködte volna át magát. Az ajtóban állva azon tűnődött, vajon mennyi idejébe telik a blúzát begomboló nőnek, hogy észrevegye. Nagyon lefoglalták azok a gombok, amelyeket igen nehezen tudott méretes kebleitől a helyükre pattintani. Miután sikerült a haját is összefognia, felnézett és az idegen láttán felsikoltott. Szólni akart, de a nő tiltakozva kiugrott az ablakon. Ezen mozdulata közben a huzat fellobogtatta bő szoknyáját, és a férfi megbizonyosodott róla, hogy nem viselt alsóneműt. A férfi horkantott és körbenézett. Sok dolog nem változott, amióta utoljára merészkedett ide. A fadeszkákból összetákolt padló még mindig ragadt a sörtől, a plafonról lógó üvegcsillár még mindig vészjóslóan nyikorgott egyetlen láncán, a falra tűzött állatbőrökről lehullott szőr pedig még mindig nem volt felseperve, igaz, azóta talán újabb adag került le róluk.

A sziklán ülő sellőlányt ábrázoló szobor ellenben vadonatújnak tetszett. Csakhogy az rontott az illúzión, hogy a szobornak zöld volt az uszonya, ami egyértelműen jelezte, hogy az alkotó a mesékről és hiedelmekről mintázta a lényt, pedig a valóságban egy sellőnek sincs zöld uszonya. Ráadásul meztelen testük is csak azoknak csábító, akik nincsenek tisztában ezen lények romlott természetével.

Miután kigyönyörködte magát a szoborban, Edwin leült az asztalhoz, amin egy díszes, háromágú gyertya égett. Az egyik hársfa, a másik áfonya, a harmadik pedig méz illatával töltötte meg a szobát. Úgy gondolta, a házigazda mindjárt előjön, hát várt. Hamarosan meg is nyikordult az emeletre vezető lépcsősor.

– Üdv, Edwin! Látom, a fürdés még mindig nem vált a vadászok kedvenc időtöltésévé.

– Tom, neked is csak azért elviselhetőbb a szagod, mert a női illatszereid elnyomják.

– Mindig itt hagyják a hölgyek ajándékba, miért ne fogadnám el?

– Igaz, nekem általában piros kéznyomokat hagynak az arcomon.

– Heh! – a nehéz csizmák visszhangja után egy törpe merészkedett elő az árnyékból, akinek haja és szakálla ugyanolyan vörös volt, mint a bőrzekéje alól kibukkanó mellszőre. Sörrel teli korsókat tartott mindkét kezében. – Nem kell félni, nem pisáltam bele. Annak jobb íze lenne.

Koccintottak és ittak, majd átrágták magukat a kötelező illemszabályokon és feltettek egy csomó kérdést a másik hogylétéről és személyes életéről, amire persze egyikük sem volt kíváncsi. Mire a korsók félig kiürültek, a vadász odatolta régi ismerősének a levelet, amit rongyosra áztatott a vér és az esővíz, de kis erőfeszítéssel ki lehetett belőle hámozni a lényeget. Tom a szakállát húzogatta, meg a varkocsba fogott haját, mintha ezzel léptetné működésbe a fogaskerekeket a koponyájában. Bólogatott és hümmögött, majd újra meghúzta a korsót.

– Mélyen tisztelt, kedves és becsületes? Nem tudtam, hogy ez mind elmondható rólad.

– Vicces. Tehát?

– Lina borzalmasan érzi magát. Nem hinném, hogy ez lenne a megfelelő…

– Tisztában vagy azzal, milyen magasról teszek az állapotára? Ennyivel igenis tartozik nekem.

– Ha ennyire ég az ágyékod, miért nem mész el a legközelebbi bordélyba?

– Nem erről van szó, hanem a húgomról.

– A húgodat akarod megdugni?

– Nem – Edwin ezen a ponton csak a fejét fogta. – Meg akarom találni, aztán el akarom vinni innen, a birodalomból, végleg. Nincs itt nagyobb biztonságban, mint ahol korábban éltünk.

– Miért, ott mi történt?

– Fél évvel korábban az ottani király boszorkányüldözést rendelt el. Nekem és Natalinak sikerült elmenekülnünk, de mások nem voltak ilyen szerencsések. Mielőtt idejöttünk Valorba, a saját szememmel láttam, ahogy több tucat mágust… – Edwin az ajkába harapott. – A máglyák ellen még ők sem tudtak védekezni.

– És itt? Úgy hallottam, a sötét frigy létrejött Finn herceg és a tündehercegnő között.

– Így van, én magam vittem vissza a hercegnőt Milton fiának. Csakhogy ez nem jelent békét, csupán kikényszerített fegyverszünetet. Idők kérdése, míg a levágott fülűek úgy gondolják, a hercegnőjük elég ideig raboskodott Milton kastélyában, és az egész kezdődik elölről. Ennek pedig így semmi értelmét nem látom.

– Most is a levágott fülűek vére borít?

– Nem. Banditáké.

– Az még jobb. Ott találsz egy dézsát meg törülközőt, ha gondolod – Edwin hálásan bólintott és megmosakodott a sarokba állított dézsa jéghideg vizével. – A sósúton jöttél, igaz?

– Hol jöhettem volna? – kérdezte, miután kihúzta a fejét a vízből. – Ha kerülőt tettem volna, még mindig a hegyvidékeket sétálnám körbe, arra pedig se időm, se energiám, de legfőképp élelmem nincs elég. Így is két napot utaztam, alig egy szemhunyásnyi alvással, de azt is úgy, hogy szorosan magamhoz öleltem a kardom. Azt hittem, a háború után még nem lesznek banditák ezen az útszakaszon.

– A gazdaság nem állhat meg, a sósút pedig nem csak kereskedőút. Fegyvereket is visznek arrafelé, hadi ellátmányokat, amik ugyanolyan értékesek lehetnek az arra kószáló nyomorultak számára. Örülj inkább, hogy te nem szorulsz rá a lopásra vagy az ölésre. Most mégis… végeztél velük?

– Muszáj voltam – a hangja csendessé vált. – Rám támadtak az éjjel, nem volt választásom. Ez a másik ok, amiért eljöttem hozzád.

Feltette kardhüvelyét az asztalra és kirázta belőle a fegyver kettétört darabjait. A gyertyafény megcsillant a pengén, a kereszttörés vonalán. Ugyanígy csillantak meg az érmék is, amiket úgy szórt a fegyver mellé, mintha aranyesőt idézett volna meg. Csilingelve koppantak, szinte mindegyik más hangot adva. Tom a kezébe vette mindet és megszámolta kormos tenyerében.

– Ételre és szajhákra akartam költeni, de ha adsz egy jó kardot, akár többet is adhatok. Pénzszűkében szerencsére nem vagyok. A ritka alkalmak egyike.

– Bizonyára tényleg éhgyomorra ittad a sört, mert józan ember nem adna ennyit egy kardért sem.

– De nekem nem akármilyen kell.

– Hmm. Éppen pár napja lettem készen az egyikkel – sétált fel a lépcsőkön és egy díszes fegyverrel tért vissza. Pengéjét aranycsíkok ékesítették, keresztvasa hegyesen felfelé ívelt, a gombja pedig egy tigrisfejet ábrázolt, zafírkövekkel a szemüregeiben. – Eredetileg egy bíró fiának készítettem, de a rohadék amúgy is elcsábította az egyik nőt, akinek hetek óta udvaroltam, úgyhogy neki majd szarból gyúrok egyet.

– Kényelmes – mondta Edwin, miközben megforgatta a levegőben. – Remélem, keményebb anyagból van.

– Ezt egy kard sem fogja eltörni.

– Nos, történetesen a másikat sem kard tette tönkre, hanem kétélű fejsze.

– Akkor bizonyára rosszul láttad a sötétben. Itt senkinek nincs olyan fegyvere. Be se hoznak ilyet a városba, akkora vámot szabtak ki rá.

– Mert valószínűleg nem itteniek voltak.

– Nekem akkor is bűzlik. Máshol sem olcsóbb. Egyetlen városban sem. Milyt leszámítva, de ott is csak a Fehérhollók használják, senki más.

– A Fehérhollók társasága még működik?

– Ráadásul jobb állapotban is van, amióta Theo Hill ott a grófnő. Nem tudom, hallottál-e róla, én csak annyit, hogy megnyerő látvány. Most gondolom az jár a fejedben, hogy mi haszna lenne neki egy maréknyi zsoldosból, ha van pénze és serege. Egyrészt ők kémkednek is neki. Szerte az országban minden nemes vagy báró közelében, de még a legszűkebb és legbüdösebb sikátorokban is legalább egy embere bújik meg csótány módjára a sarkok árnyékában. Illetve, ha netalán bármilyen kölcsönt akarnál felvenni, tanácsolom, hogy inkább spórolj. A város bankjai fölött erős benyomást gyakorolnak, gyakran pedig eget rengető kamattal fenyegetik az így is éhező népet. Nyilván van más módja is az adósságok törlesztésének, ám az sokkal borzalmasabb. Ideiglenes szolgálatot kérnek. Gondolhatod, egy csapat zsoldos mit akarhat egy embertől, aki az éhségtől már jobbára félőrült. Másfelől pedig jó bűnbakot jelentenek. Ha a csőcselék esetleg annyira eszelős lesz, hogy ezekre felhívja a figyelmet, és a fél város beállít a grófnőhöz, hogy mégis, hogy van ez, akkor azt mondhassa, hogy a Hollók fertőzték meg az ő szeretett kis városát, míg ő a kisujját se mártotta bele ebbe a szarkupacba.

– Akkor a Hollók miért nem intézik el és ültetnek valakit a székébe a sajtjaik közül?

– Félnek – válaszolta Tom kurtán, de ahogy meglátta Edwin kérdő tekintetét, folytatta. – Theo oldalán nemcsak a zsoldosok állnak, hanem varázslók is. A varázslat pedig többet ér ezer kardnál. Talán már a húgodnak is tett valamilyen ajánlatot.

– Hát az, amit most elmondtál? Honnan kerültek ilyen információk a birtokodba?

– Lina. Igen, tudom, mire gondolsz, és igen, ő is Theót szolgálja. Legalábbis úgy volt, amikor legutóbb láttam, ami úgy négy hónapja lehetett. De megbízható forrásból tudom, hogy most sincs a legjobb állapotban. Ha tudja is, merre van a lány, elképzelhető, hogy téved, aztán meg elküld a világ végére.

Edwin a homlokát ráncolta.

– Nem tévedhet, ő tudja, merre van az Üvegtorony.

– És biztos, hogy a húgod ott lesz?

– Hova mehetne egy varázslónő, amikor a háború árnyéka borul az országra?

– Jogos – ismerte el a törpe. – De szerintem akkor is nagy a kockázat.

– Igazad van. Akkor inkább leülök és megvárom, míg Natali önként fog bekopogtatni az ajtón.

Tom hörgött és súlyát egyik tönkszerű lábáról a másikra helyezte.

– A fürdőknél tehetsz egy próbát – adta be a derekát. – Ha Linát nem is, talán az egyik társnőjét megtalálod.

Edwin bólintott, megköszönte a sört, és már be is csapta maga mögött az ajtót.

Összesen fél tucat medence volt az épületben, bennük negyven ember is elfért volna, falakat azonban nem húztak közéjük. Amint Edwin belépett, a rücskös mészkő padló megszúrta a talpát, amit látott pedig, enyhén szólva is felettébb zavarónak bizonyult. Mintha csak egy másik világba került volna, a férfiak melle lógott, és a nőknek volt széles válluk, az egyiknek még a szakálla is elkezdett sarjadni. Meztelenül, víztől tocsogva sétálgattak, egyesek valami zöld, gőzölgő levest szürcsölgettek, aminek méterekről lehetett érezni a szagát. Őt, vagyis inkább a ronda sebhelyét, most is nagyon megbámulták.

Próbált nem a szemükbe nézni, miközben igyekezett megtalálni azt a medencét, amiben a legkevesebben ejtőztek. Könnyű dolga volt, a leghátsóban mindössze egyetlen embert látott. Amint odaért, meg is értette, miért. A nő nyakán egy fekete írisszel rendelkező szemet ábrázoló tetoválás díszelgett. Mindent, ami a nyaka alatt volt, elrejtett a víz felszíne, és csak homályos, folyton hullámzó képet mutatott róluk. Edwin csak azt látta, hogy fiatal; dús, fehér haja a víztükörrel együtt hullámzott, szemöldökei vastag hernyókként néztek farkasszemet, telt ajkai bordóvörösre voltak festve. Úgy nézett ki, mint aki meditál, de nem meditált.

Edwin leült a medence szélére, aztán belemártotta testét a hideg vízbe. Nem akart egy hangot sem kiadni, de annyira dermesztő volt, hogy felszisszent, míg a többi ember döbbenten nézett rá.

A fiatal nő nyakán a tetoválás azt jelentette, hogy ő Alyssa lányainak, vagyis a birodalom egyetlen női szerzetesrendjének a tagja. Éppen ezért kijár neki a tisztelet, hogy egyedül fürödhessen egy nyilvános fürdőben. Nekik is csak a tiszteletből jutott, aranyból már nem annyira, így a lánynak nem voltak testőrei, akik kiszedhették volna Edwint a vízből, aki így békésen nyújtotta ki lábait a mészköves padlóra, felkönyökölt a medence szélére, de a szerzetesnő még ekkor sem nyitotta ki a szemét. Viszont az, amelyik a nyakán volt, le sem vette tekintetét a vadászról.

– Tudom, hogy nem meditálsz – mondta Edwin rövid hallgatást követően.

Kinyíltak a barna mandulaszemek, aztán egy csendesen visszhangzó hümmögést lehetett hallani. Bár a lány csinos volt, ha akart, csúnyán is tudott nézni, Edwin pedig azon tűnődött, hogy vajon mindenkire így néz-e, vagy egyedül ő szolgált rá erre a nemes kiváltságra.

– Te meg ne gondold azt, hogy elvezetlek hozzá – közölte még a jégnél is fagyosabban. – Nincs olyan állapotban, hogy vendégeket fogadjon. Nem számít, hogy mennyire ismered, és az sem érdekel, ha tartozik neked.

– Bárcsak egy nőnek se kellene jártatnom a szám, hogy rájöjjön, mi jár a fejemben!

– Gyerekkoromban más gyerekeken gyakoroltam a telepátiát, amit már az elején unalmasnak tartottam. Kihívást nem jelentett, és a jutalmam sem értékes gondolatok vagy ravasz haditervek voltak. A te gondolataiddal még azokhoz képest is sokkal könnyebb dolgom van.

– Akkor gondolom azt is tudod, hogy mekkora álszentnek tartalak benneteket. Koldulórendnek valljátok magatokat, ennek ellenére hatalmas palotában éltek, ami nem is nektek épült. Véknyak vagytok, ezt még a vak is látja, a bordád szinte átszúrja a bőrödet. Ugyanakkor a pénz hiánya nektek mit sem számít, ha a lakosok tiszteletükben díszes köntösöket ajándékoznak nektek, ékszereket, illatszereket, van, aki a lányát is odaadja abban a reményben, hogy egy lehet közületek, mire felnő. Viszont megtartva a szegénységi fogadalmatokat nem fogadtok el ételt senkitől, igaz? Ti csak elfeledett, poros könyveket olvastok, tanulmányokat folytattok és közben természetesen véletlenül sem fordul elő, hogy a nagy elszigeteltségben jobban megismeritek egymást, lélekben és testileg egyaránt. De ha így is lenne, sosem vonnátok bele a fiatalabb növendékeiteket, ugye?

– Szavakkal és babonákkal akarod lemészárolni egy majdnem kétszáz éves rend büszkeségét?

– Nem az egész rendét, csupán a tiédet.

Bordóvörös vigyor jelent meg a varázslónő arcán, szemöldökeit úgy összetolta, hogy majdnem összecsókoltak. Edwinnek nem kellett telepátia ahhoz, hogy rájöjjön, most mit gondol róla.

– Revans? Amiért nem vezetlek el hozzá?

– Mert nem szeretem az álszenteket.

– Álszenteket – visszhangozta gúnyosan. – Manapság mindenkiben van némi képmutatás.

– A legnagyobb képmutatás pedig annak a vallása, hogy az emberek születésüktől fogva jók, és az idő múlásával azok is maradnak. De az emberek egyik oldalon sem állnak, amikor megszületnek. Semlegesek. Egyesek életük végéig, mások oldalt választanak később. Tudtommal Szent Alyssa is semlegesnek vallotta magát. Utána elindult harcolni az egyik félért. Jobban megfontolva, ha a példaképetek is ekkora álszent, tőletek sem várhatok többet. Ezt a célt szolgálja a világos hajatok is, nemdebár? Tisztaság. De a becsület, hogy megfizessük az adósságunkat, mégis hiányzik?

– Lehet. Az emberek nem születnek becsülettel. Összetett lények, mindenkiben ott bujkál a jóság fénye és a gonoszság árnyéka. Mindegy, kinél melyik a nagyobb, hisz ezek úgyis csak a szándékot befolyásolják, nem a döntéseket. És végérvényesen a döntés az, amely hatással lesz a jövőnkre.

– Téged pedig mi vezérelt arra a döntésre, hogy ne vezess el hozzá?

– A maradék eszem.

– Nem sok maradhatott, hogyha visszautasítod az aranyhalat, ami épp bele akar ugrani a hálódba.

– Először is, mire kellenél neki? Másodjára, miért úsznál önként abba a hálóba?

– A válaszom mindkettőre ugyanaz. Hogy kisegítsük egymást. Viszont ami téged érint, az a lehetőség, hogy jó szolgálója lehess Linának, ha már Alyssának nem voltál.

– Szolgálatra esküdtem fel, igaz, nem arra, hogy aranyhalakat vigyek neki, amikor rossz állapotban van.

– És ha ez a hal megmentheti?

– Ugyan mitől?

– A bűntudattól, ami minden éjjel mardossa.

Több kétség volt a lány szemében, mint víz a medencében. Ellépett a medence szélétől és odasétált a férfihoz, minden lépéssel vékony hullámokat gyűrve a víz tükrén. Mintha egy nimfa közelítette volna meg és érintette volna meg a vállát hegyes körmeivel. Gyöngéd érintésére a férfi karján felállt a szőr – érezte a mágikus aurát, amely körbevette a lányt, a természetfeletti erőt, amely a bőre alatt feszült. Egy varázslónő mellett nőtt fel, mégsem tudott soha hozzászokni ehhez az érzéshez.

– Attól semmi nem tudja megmenteni – suttogta lágyan.

Kimászott és elment. A barackformájú fenekéről lecsurgó vízcseppeket a fürdőt betöltő gyenge fény aranyozta be. Edwin nézte, ahogy kisétál, utána maga is elhagyta a fürdőt, tisztán, csak kicsit büdösen. Még nem kelt fel a nap, amikor kilépett az éjszaka sötét leplébe burkolódzó városba.

Alyssarod sokban különbözött Valorgradtól, szűkebbek voltak az utcák, egyes helyeket pedig úgy belepett a víz, hogy csónak nélkül egyedül a mesteri úszók voltak képesek közlekedni, főként az északi kapunál, amely közelebb volt a folyó torkolatához. Ugyanakkor ott, ahol most Edwin állt, csak keskeny csermelyeket látott végigfolyni az utakon, amik bűzös mocskot szállítottak.

Ahogy lába vezette a hepehupás, lejtős úton, az erős szélben meghajoltak előtte a házak sorát szegélyező fák, a sártól fekete malacok pedig barátságosan röfögtek oda neki, és ez volt az egyetlen hang, ami betöltötte az éjszakát. Ilyenkor itt a madarak csak repkedtek a feje felett, nem daloltak, a kovácsok csak ültek a műhely előtt, ittak és csendben beszélgettek, nem kalapáltak, még a kereskedők sem ordították, hogy mennyire biztosak a gyümölcseik és húsuk féreghiányában. Egyedül azt sajnálta, hogy a muzsikusok is eltették magukat másnapra, így a kedves hajadonok, akik még éjszaka is erejük teljében voltak, unottan ücsörögtek a szökőkútnál és szerelmes verseket olvastak. Leszámítva az egyik holtsápadt, vörös hajút, aki épp egy híres filozófus, Marcus von Wagner Értekezések faszságokról című remekművét lapozgatta. Mire elért ehhez a kúthoz, már látta a palotát, ahová igyekezett.

Nyugatnak fordult, ahol csermelyek szaga helyett enyhe porfelhők csaptak az arcába. Gyakorlatilag az egész várost por borította, leszámítva a templomok és bazilikák környékét. Ez a város szent helynek bizonyult, így még a szajháknak is törvénybe volt adva, hogy egész testüket elfedő ruhákat viseljenek, így kizárólag az arcuk szépségére hagyatkozhattak. Évtizedek óta ez a szabály működött, és szinte mindegyik kitanulta a sminkelés művészetét, amitől néhányan csinosabbak lettek, mint a legtöbb tündenő. Emellett a ruhák, amiket hordtak, bár nem voltak nyitottak, kiemelték a lányok domborulatait, akkor is, ha nem nagyon voltak nekik. Azonban amint elérte a külvárost, az ő számuk is kezdett megcsappanni, az emberek pedig teljesen felszívódtak.