Paolo Giordano

Tasmania

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Paolo Giordano: Tasmania
Giulio Einaudi editore, 2022

Copyright © 2022 Giulio Einaudi editore
This edition published in agreement with the Proprietor through MalaTesta Literary Agency, Milan
Hungarian translation © 2023 Kürthy Ádám András
Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Artwork © Giulio Einaudi editore

ISBN 978 963 633 000 2

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Elekes Dóra
A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte dr. Both Előd
A szöveget gondozta Markwarth Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Would you agree times have changed?

BRIGHT EYES: Clairaudients (Kill or Be Killed)

Első rész Apokalipszis
esetén

2015 novemberében Párizsban találtam magam: az ENSZ éghajlati vészhelyzetről szóló konferenciáján vettem részt. Nem azért mondom, hogy ott találtam magam, mintha nem kerestem volna az alkalmat: épp ellenkezőleg, a környezet kérdése már jó ideje kitöltötte gondolataimat és olvasmányaimat. De ha nem hirdették volna meg a klímakonferenciát, valószínűleg más ürügyet találtam volna rá, hogy elutazzam: egy fegyveres konfliktust, egy humanitárius válsághelyzetet, vagy valami más, az én ügyeimnél nagyobb problémát, amely magába szippanthat. Talán csak ezért vonzódunk annyira néhányan a fenyegető katasztrófákhoz, ezért érdekelnek a tragédiák: azt gondoljuk, ez valami nemes vonás – és azt hiszem, ez áll majd ennek a történetnek a középpontjában is –, pedig egyszerűen arról a szükségletről van szó, hogy életünk minden túlságosan bonyolult pontján találjunk valami még bonyolultabb, sürgősebb és vészjóslóbb dolgot, melyben személyes szenvedésünk feloldódhat. És az egésznek talán nincs is semmi köze a nemességhez.

Különös időszak volt az. Feleségemmel már többször is nekifutottunk a gyerekvállalásnak, nagyjából három évig próbálkoztunk, és egyre megalázóbb orvosi praktikáknak vetettük alá magunkat. Igaz, hogy ha pontosabban akarok fogalmazni, főleg a feleségem vetette alá magát nekik, mert egy ponton túl nekem már csak a sajnálkozó szemlélő szerepe jutott. Vak eltökéltségünk és a rengeteg befektetett pénz ellenére a terv nem vált be. Sem a GnRh hormoninjekciók, sem az in vitro eljárások nem segítettek, de még a három kétségbeejtő külföldi út sem, melyekről senkinek sem tettünk említést. Az ismételt kudarcokban rejlő isteni üzenet világos volt: ez nem része a ti sorsotoknak. Mivel nem voltam hajlandó beismerni ezt, Lorenza helyettem is döntött. Egyik éjjel, mikor már felszáradtak a könnyei – vagy egyáltalán nem is sírt (ezt sosem fogom megtudni) –, közölte velem, hogy már nem akarja. Így mondta, nem is fejezte be a mondatot: én most már nem akarom – én pedig az oldalamra fordultam, háttal neki, és éreztem, hogy gyűlik bennem a harag, mert igazságtalannak és egyoldalúnak tartottam a döntést.

Ezekben a napokban az én kis személyes sorscsapásom sokkal fontosabb volt nekem, mint a bolygóé: az üvegházhatású gázok felhalmozódása a légkörben, a gleccserek visszahúzódása meg az óceánok vízszintjének emelkedése. Leginkább csak el akartam tűnni, ezért kértem meg a Corriere della Serát, hogy akkreditáljon a párizsi klímakonferenciára, bár a regisztrációs határidő már lejárt. Úgy kellett könyörögnöm, mintha valami kihagyhatatlan esemény volna számomra. Csak annyit kértem, hogy a repülőjegyet meg az eseményről írandó cikkeimet fizessék ki. A szállást majd elintézem egy barátommal.

Giulio a tizennegyedik kerületben, a rue de la Gaîtén bérelt egy kétszobás lakást. A vidámság utcája? kérdeztem, ahogy beléptünk. Nem nagyon illik hozzád.

Hát igen. A helyedben nem is várnék tőle sokat.

Évekkel korábban már laktunk együtt Giulióval, Torinóban: ő vidékről felköltözött hallgatóként, én pedig kiváltságos gyerekként, aki meg akarja tapasztalni, milyen nem otthon lakni – úgy, hogy a szülei ott vannak félórányi buszútra. Velem ellentétben Giulio a diploma után is megmaradt a fizikánál. Egyvégtében ide-oda költözött, de csak Európában, mert leküzdhetetlen politikai ellenszenvet táplált az Egyesült Államokkal szemben. Időközben megházasodott és el is vált, született egy fia, és végül Franciaországban telepedett le: az École Politechnique-nél kapott kutatói ösztöndíjat, és a káoszmodellek pénzügyi alkalmazásával foglalkozott.

Egy-egy adag tészta volt a vacsoránk, meg sem terítettünk – mint húszéves korunkban –, és meséltem neki párizsi utam indokáról, a hivatalos indokról. Giulio előkeresett egy könyvet az egyik falipolcról. Ezt olvastad már?

Azt feleltem, hogy nem, és mutatóujjammal végigsimítottam a lapok élét. Összeomlás, mormoltam, tökéletes.

Nagyon érdekes nézőpontból szemléli a kipusztulást. Tartsd csak meg.

A „kipusztulás” szó megragadt egy darabig a fejemben, mint személyes sorsom címkéje. Összeszedtem a tányérokat, Giulio pedig közben beszámolt, mi újság Adrianóval, aki már betöltötte a negyedik évét is. A szénhidráttól kicsit elálmosodtam, de addigra kifogytunk a borból, így útnak eredtünk, hogy igyunk még valamit.

Párizs utcáit rideg katonai készültség uralta. Néhány nappal korábban merénylők egy csoportja bejutott egy koncertterembe az Eagles of Death Metal koncertje közben, és perceken át tartó sortűz alá vette a sűrű tömeget. Más terroristák bisztrókba törtek be, ketten pedig a Stade de France mellett robbantották fel magukat. Aznap este vendégeket fogadtunk vacsorára Lorenzával – az ő anyja értesített minket a hírről. Lorenza először nem vette fel a telefont, még másodjára sem, de gyanússá vált ez a kitartás, úgyhogy végül megadta magát. Az anyja azt mondta: kapcsoljátok be a tévét – csak ennyit, de közben már a telefonjainkon is ömleni kezdtek az üzenetek. Több mint egy órán át hallgatagon követtük az élő tudósítást, majd a barátaink távoztak: irracionális módon szükségét érezték annak, hogy megnézzék, jól van-e otthon a fiuk. Lorenzával még jó ideig bekapcsolva hagytuk a tévét: az alsó piros szalagon megállás nélkül futottak a hírek, bár egy idő után a szöveg már rendszeresen ismétlődött. A vacsora lassan kihűlt az asztalon – rémületünkre pedig közben rátelepedett még valami: a saját rettenetünk, a veszteség nélküli gyász, mely már napok óta sújtotta a lakást, épp az óta az éjjel óta, hogy ő azt mondta, én most már nem akarom, én pedig a másik oldalamra fordultam.

Giulióval sétáltunk egy darabig a sötétített üvegű masszázsszalonok és szexshopok meg az ázsiai étkezdék előtt. Aztán fogtuk magunkat, leültünk valahol egy-egy utcára néző székbe, és rendeltünk két sört. Megint az olvasmányairól kezdett beszélni: digitális megfigyelési kézikönyvekről, az arab tavaszról és az új populizmusról. Giulio végtelen sok könyvet olvasott. Sokkal összetettebb képet alakított ki a világról, sokkal elkötelezettebb volt nálam – de már akkor is, amikor megismertem. Az egyetemen két éven át szervezte a B1-es előadóterem közösségét az alagsorban: „No Nuke” feliratú plakátok voltak kiragasztva, meg Oriana Fallaci fotója, de a nevét átírták FALLOSZ-ra – én bezzeg csak ebédszünetben mentem le a B1-be, és akkor is csak azért, hogy vele legyek, mintha az együtt töltött idő elég volna ahhoz, hogy én is kicsit tudatosabbá és etikusabbá váljak.

Ott, a rue de la Gaîtén csak hallgattam, ahogy beszél, és kortyolgattam a sörömet. Hagytam, hogy átmosson tévedhetetlen hozzáértésének szelleme, az autók zaja meg az emberek Brown-mozgása. A beszélgetés rövid szüneteiben mindketten másfelé tekintgettünk – az volt a benyomásom, hogy mindkettőnk szeme előtt ugyanaz a jelenet zajlik: fekete kísértet emelkedik ki a tömegből, égre emeli a kezét, majd géppisztolytűz alá veszi a helyet. A lelkem mélyén olyan magtalannak, a jövőmtől megfosztottnak éreztem magam, hogy egy részem azt kívánta, bárcsak megtörténne. Bűnös és hülye képzelgés volt ez, tele önsajnálattal – mégis megengedtem magamnak, igaz, Giuliónak nem szóltam róla. A gyerekügyről sosem beszéltem vele. A mi barátságunkban mindig a külvilágról vitatkoztunk, és a lehető leginkább kizártuk belőle saját magunkat – talán épp ezért tartott már olyan régóta.

Másnap reggel felszálltam a RER B vonalára, majd autóbusszal jutottam el Le Bourget-ba: ott zajlott a COP21. Idegőrlő volt az ellenőrzés a bejáratnál, odabent viszont már szabadon lehetett mozogni. Pavilonok, közepes és kicsi termek, plenáris előadások és színekkel megkülönböztetett párhuzamos szekciók. Egy hosztesz megmutatta a sajtószobát: volt benne külön munkaállás, vezetékes kapcsolat és minden, ami kell. Úgy tettem, mintha a ténylegesnél jóval járatosabb volnék errefelé.

Néhány napon át némileg véletlenszerűen válogattam a programfüzetből mindenféle felszólalások közül – de végül be kellett látnom, hogy nem sok olyasmi akad, amiről beszámolhatnék. A gyűléseken konkrét paragrafusokról és cikkelyekről vitatkoztak, vagy akár egy-egy kifejezésről, amelynek bele kell kerülnie az egyezménybe – a felszólalások vagy túlságosan nehézkesek, vagy túl általánosak voltak. A környezet unalmas téma. Lassú, nincs benne sem akció, sem tragédia – kivéve a hátralévőket. Viszont túlcsordul benne a jó szándék. Hát ez a baj az éghajlatválsággal: rettenetesen monoton. Egy nemzetközi egyezmény kidolgozásán részt venni pedig egyenesen unalmas. Minden egyes milliméternyi előrelépésről forradalmi újításként kellett volna tudósítanom – na de kit érdekel az ilyesmi? Vajon kit, ha már én magam is elbóbiskolok a félhomályos kis termekben, mert megülte a gyomromat a szünet nélkül fogyasztott szendvics, és elringattak a szenegáli, kubai meg a hagyományos tunikájukban érkező tibeti küldöttek egyhangú hozzászólásai?

Öt nap után még egyetlenegy cikket sem írtam. Az újságtól kérdezgetni kezdtek, mi a tervem. Megnyugtattam őket, hogy még gondolkodom rajta, de már majdnem kész vagyok.

A vacsoránál megemlítettem a dolgot Giuliónak. Ez az installáció a legérdekesebb abból, amit eddig láttam: az Eiffel-torony kicsinyített mása székekből megépítve. De szerintem ez nem elég egy cikkhez.

Mennyire kicsinyített?

Ilyen magas.

Nem, akkor tényleg nem elég.

Marhahúst sütöttem magunknak: egy bioszupermarketben vettem vákuumcsomagolásban. Hálám jeléül. Sütés közben jó sok füst keletkezett – Giulio mégsem szólt semmit, amikor hazaért. Hát igen, a klíma elég szar téma, ismerte be.

Azt hittem, a beszélgetés ezzel véget is ér. Azonban Giulio egy pillanat tűnődés után hozzátette: Találkozhatnál Novellivel. Hátha ő mást mond majd neked.

Az meg ki?

Fizikus, pont mint mi.

Kora?

Még nincs ötven. Rómában módszergyakorlatot tanított. Az órákon tök jó fej volt, a szóbelin rohadék. Abban az időben őrjöngő antikapitalista volt.

Mint te?

Giulio elmosolyodott: Sokkal rosszabb. Itt, Párizsban láttam viszont. Most klímamodellekkel foglalkozik, felhők meg ilyesmi. Ha akarod, összekötlek vele.

Nyilván megvontam a vállamat, mintha még tűnődnék, de valójában már bele is kapaszkodtam ebbe a lehetőségbe. Bármit, csak ne kelljen még egy napig kóvályogni a Le Bourget visszhangos pavilonjai között, míg közhelyeket forgatok a fejemben bolygónk betegségéről.

Arra viszont nem számítottam, hogy Novelli már aznap estére elhív a rue Monge egyik sörözőjébe. Gyalog mentem, pedig majdnem három kilométerre volt. Egész úton a telefonra szegeztem a szemem: a lehető legtöbb információt igyekeztem összegyűjteni Jacopo Novelli PhD-ről. Nem mintha túl sok minden lett volna róla a neten: akkoriban még nem volt eléggé híres (sem eléggé hírhedt) ahhoz, hogy legyen Wikipedia-oldala – volt viszont saját honlapja, kicsit kezdetleges, autodidakta WordPress-oldal. Felsorolta a legutóbbi cikkeit, és tájékoztatott a komplex rendszerekről szóló kurzusát illetően. Képgalériát is tartalmazott: a fényképeken felhős egek látszottak, mindegyikhez rövid leírás tartozott, ami a gázképződmény típusa szerint osztályozta a felhőket. Altosztrátusz, cirrusz, kumulonimbusz – a meteorológiavizsgára nem is voltam hajlandó megtanulni ezeket a kategóriákat, mert csak három kreditet ért a tárgy.

Nem vártam meg a rendeléssel, mondta Novelli, és a legkevésbé sem látszott rajta, hogy bűntudata lenne emiatt. Úgy számoltam, hamarabb ideér.

Gyalog jöttem.

A tizennegyedik kerületből?

Mintha megrökönyödött volna, de nem mondott semmit. Elkapta viszont a tányérjára szegezett tekintetemet: halomban állt rajta az étel.

Nem semmi, ugye? Direkt ezért jövök. Igaz, hogy nem lenne szabad ekkora hamburgereket enni. A szén-dioxid-kibocsátás miatt, persze. És főleg az ütőerek érdekében. Na de ez aztán ellenállhatatlan. Látja?

Felemelte a szendvicset, hogy megmutassa az oldalát. Minden egyes réteg szépen elválik. Saláta, sajt, hús, hagyma. Nem olyan, mint az a trutymó, amit máshol adni szoktak. Rendeljen egyet.

Köszönöm, már vacsoráztam.

A maga baja.

Beleharapott a szendvicsbe, én pedig alaposan szemügyre vettem. Volt benne valami a karrierjük csúcsán járó tudósok elnyűttségéből. Ha fiatalkorában hanyagolta is az öltözködését, mint oly sok fizikushallgató (köztük én is), most már igencsak szívén viselhette a dolgot.

Ismeri a Kessler-szindrómát? Kérdezte. Megráztam a fejem.

Giulio azt mondta, hogy a világvégéről akar beszélgetni. Ahogy egyébként mostanában mindenki. Bár fontos lenne észrevenni, hogy nem a világvégéről beszélünk, hanem legfeljebb az emberi civilizáció végéről, ez pedig egészen más. Na de miközben itt várakoztam magára, eszembe jutott a Kessler-szindróma.

Lenyalogatta a majonézt az ujjáról, majd elővette a telefonját, hogy megkeressen egy képet. Mit lát ezen?

Ufókat? kockáztattam meg, leginkább viccből.

Ufókat, persze, mind ezt mondják. Kár, hogy ufók nem léteznek, ez pedig valódi kép. Ez egy műhold, az új kínai internetes cégek sorra állítják pályára az ilyeneket. Maga el sem tudja képzelni, mennyi fém kering a fejünk fölött. Az alacsony Föld körüli pályát gyakorlatilag már megtöltöttük.

Megforgatta a hamburgert, és megint nekiment az oldalának. Talán a közepét, a legszaftosabb részét akarta a végére hagyni.

Képzelje el, hogy leválik egy csavar az egyik ilyen műholdról. Nyilván rendszeresen megesik, nem? A csavarok leválnak. Na tehát, ez a csavar nagyjából harmincezer kilométer per órás sebességgel halad, kész lövedék. Ilyen sebesség mellett semmibe sem kerül neki átlyukasztani a vastag acéllemezt. Akkor most képzelje el, hogy ez a csavar eltalál egy másik műholdat, az ripityára törik, és újabb adag fémlövedéket bocsát ki magából, azok pedig újabb műholdakat találnak el.

Láncreakció.

Pontosan az, láncreakció. Mi lesz a végére abból a rengeteg örvénylő anyagból? Senkinek sincs róla elképzelése. De egy része lezuhanhatna a Földre, mint valami aszteroidaeső. Ezt a láncreakciót hívják Kessler-szindrómának, és tudja, mi az igazság? Hogy ez valós veszély. Az embereknek eszükbe sem jut, mert nem tudnak róla. Csak azok tudják, akik maguk állítják pályára a műholdakat – és ami azt illeti, a megkeresett pénzükből atombunkereket építenek maguknak. De azok, akik itt ülnek ezeknél az asztaloknál, ők nem. Most mindenkinek az Iszlám Állam jár a fejében, meg a globális felmelegedés, de az az igazság, hogy végtelen számú sokkal eredetibb veszély leselkedik ránk. A szárazság, vízkészleteink megmérgezése, a világjárványok – ezt is mondta, de még mennyire, hogy mondta! –, a mesterséges intelligencia fellázadása. Meg persze azok a veszélyek, melyek mintha már kimentek volna a divatból. Például a jó öreg nukleáris tél.

Ahogy hallgattam, egy pillanatra az apám jutott eszembe. Ahogy vasárnaponként anyám nyomában járt a lakásban, felügyelte, akár egy drón: a mosókonyhában, a balkonon, a konyhában – és közben megállás nélkül a kőolajválságról beszélt, meg a lég- és fényszennyezésről. Az a havi katasztrófáról. Eltűnődtem, vajon Novelli is ilyen férj-e. Meg azon, hogy végső soron én is ilyen férj vagyok-e.

Na és a felhők? kérdeztem.

Novelli elfintorodott. A felhő bonyolult dolog. A magas légrétegekben megtartja a nedvességet, ezért hozzájárul a bolygó felmelegedéséhez. Alacsonyan visszaveri a napfényt, ezért éppen hogy hűti. Egyszerre árt és használ, szóval zűrös. Van, aki úgy gondolja, hogy a klímaváltozás felhők nélküli világot hoz majd ránk. Éjjel-nappal derült égbolt, az év háromszázhatvanöt napján. Gondolom, van, akinek tetszene. Nekem nem.

Láttam, hogy a honlapján fényképeket gyűjt.

Verseny, a hallgatóknak szól. Hogy fényképezzék le a legérdekesebb alakú felhőt. De mások is részt vehetnek benne. Maga is csatlakozhat, ha akar.

Én nem fényképezek.

Ahogy gondolja.

Nem tudom felidézni, mi mindenről beszéltünk még aznap este, már csak azért sem, mert sokáig voltunk együtt: előbb a söröző teraszán, a hőgombák túlzott melegében, majd az utcákon, a Jardin des Plantes mentén. Biztosan beszéltünk az ENSZ-konferenciáról is – Novelli halvány reményeket táplált iránta –, és szóba került az is, hogy mindketten nosztalgiával gondolunk a világtól elkülönülő fizikára. Egy idő után azt is biztosan megkérdezte, hogy épp interjút készítek-e vele.

Nem hiszem, nem pontosan azt.

Meginterjúvolhat, ha akarja, mondta, én pedig észleltem a pillanatnyi hiúságot a sok világvégéről szóló beszéd között.

A séta egy adott pontján megkérdezte, van-e gyerekem. Rögtön megfordítottam a kérdést: na és neki? Kettő. A fia jóval később érkezett, mint a lánya – akkor a kislány már hétéves volt. Megjegyeztem, hogy ez talán ellentmondásos, ha olyan jövőt lát maga előtt, mint amilyet lát. Akaratom ellenére kissé megmerevedtem. Novelli azt mondta: Hogyan is gondolhatnánk a túlélésre, ha nem úgy, hogy bízunk a gyermekeinkben?

Mire megérkeztünk a háza kapuja elé, a beszélgetés már kimerült – az utolsó tíz percben csak sétáltunk, semmi több. Egy lélek sem volt már az utcán. A csendben visszatért a képzeletembe a merénylet, és eszembe jutott, hogy inkább nem szállok metróra hazafelé, bár ennek nem volt túl sok értelme. Az öngyilkos merényletekhez tömeg kell, valamiféle látványosság.

Szóval mivel is foglalkozik maga pontosan? kérdezte Novelli, mintha a kétely egész este ott járt volna a fejében.

Író vagyok.

Giulio azt mondta, egy napilapnak dolgozik.

Egy napilapnak dolgozom, de író vagyok.

Valamilyen oknál fogva csalódást éreztem. Mintha félreértettem volna az egész este jelentését, és Novelli csak a szokásos elbánásban részesített volna a Kessler-szindrómától fogva: csupa tetszetős felvetés – épp úgy, ahogy egy diákjának előadta volna.

Babrálni kezdett a kulcscsomójával, majd kinyitotta a kaput. Hát jól van. Akkor jó szerencsét a cikkéhez. Ha szüksége van még valamire, tudja a számom.

Lorenza azalatt gondolta ki a nyaralás tervét, míg Párizsban voltam: a párterápia nagyon is kortárs formájának szánta. A nyugati bölcsesség szerint nincs az a fájdalom, amit egy egyhetes trópusi út meg ne oldana. A klímaváltozásról szóló csúcs után talán nem volt a legkövetkezetesebb cselekedet a tél közepén karibi repülőgépre ülni: fejenként és utanként nagyjából ezer kilogrammnyi szén-dioxiddal számolva összesen nagyjából négy tonna CO2-t eresztettünk a légkörbe azért, hogy túltegyük magunkat a házasságunkba befészkelődő szomorúságon. Megéri. Az ökológiai tudatosságomat meg egy pillanatra félre kellett tennem.

Azt mondják, Guadeloupe szigete pillangó alakú. Ha ez igaz, a mi szállodánk a jobb szárnyán volt, egy kis öblöcske közepén. Érkezéskor két aprócska, összegöngyölt törülközőt adtak a kezünkbe: arcmosásra való illatosított vízzel voltak átitatva. A hall padlón álló, nagy medencéit languszták népesítették be: lustán mozgatták csápjaikat. Leültünk a fehér díványokra, még kábán az utazástól, végighallgattuk a rendelkezésünkre álló megszámlálhatatlan relaxációs lehetőség bemutatását és a hozzájuk tartozó fizetési opciókat. Mivel megfizettük a felárat, ocean roomot kaptunk: ez majd biztosan tetszeni fog nekünk – és tényleg.

Kipakoltuk a csomagjainkat, majd lementünk a partra, hogy kihasználjuk az utolsó napsugarakat. Lorenzán új strandruha volt, geometrikus fantáziamintával – egy farönkre rakta le, ami annyira odaillett a képbe, hogy aligha az áramlatok sodorták oda. Bementünk a vízbe – egy rája mindjárt a lábunktól néhány méterre úszott el, mintegy szerencsés előjelként. A hullámzás enyhe volt, szinte csak jelzésszerű. Lorenza átölelte a csípőmet a lábával, én pedig előreugráltam a sekély vízben, így vittem magammal őt is. Nem is rossz, hogy megint csak egyszerűen egy pár vagyunk, és kész, súgta a fülembe. Otthon folyamatosan közbeszólt valami: a munka, Eugenio, a telefonhívások. Teljes erejéből megszorított a combjával – fiatalabbnak éreztem, és hetek óta először meginogtam az iránta táplált csalódottságomban és szótlan neheztelésemben. Lorenza nedves kezével végigsimított az arcomon, mintha véget akarna vetni belső monológomnak, akármiről szóljon is. Megcsókoltuk egymást, majd szétváltunk – de még így is tovább ismételgettük felváltva, hogy micsoda nagyszerű hely ez a pillangó alakú sziget, és hogy mennyire szeretnénk örökre ott maradni.

Ez a tökély csak estig tartott: a svédasztalos vacsora termében azzal vettem üldözőbe, hogy micsoda képtelenség, hogy három különböző menü van, az egyik ráadásul japán húsból. Na és tényleg szükség van friss eperre a trópusokon? Meg a műanyag palackos San Pellegrinóra? Hát létezik, hogy nincsen, nem mondom, hogy nullkilométeres, de legalább nem hatezer kilométeres víz? Egy ponton aztán Lorenza úgy fordult oda hozzám a tányérral a kezében, mintha nem tudná, földhöz vágja-e inkább, vagy az arcomba, és azt mondta: Te a pazarlást ellenzed, megértem és tiszteletben tartom. Én viszont a boldogtalanságot. Hát akkor.

Hát akkor relax: ez volt a szálloda parancsszava. Relax relax relax relax.

A langyosvizes fürdőn és a piña coladán alapuló délután négyórai kezelés működött. Újrakezdtük a szexet – ez volt az igazi ok, amiért egészen idáig eljöttünk. Aztán Lorenza hason fekve olvasni kezdett – a bugyiját sem vette vissza –, és nyugodtnak látszott. Én ismét közelíthettem hozzá szabadon, vagy ott maradhattam a közelében, hogy aláhúzogassam a Giuliótól kölcsönkapott könyv legmeggyőzőbb részeit, és így halogassam a vágyat. Hát ilyennek kellene lennie a házaséletnek – gondoltam –, mindig ilyennek: tele ezzel az érzékiséggel. Talán Lorenzának volt igaza: az apasághoz fűződő elvárásaim túlzók voltak, és az idealizálás csapdájába estem. Végtelen sok pár él gyermek nélkül, és semmi sem utal arra, hogy kevésbé lennének kiteljesedve, vagy kevésbé volnának boldogok, mint a többiek. És mégis, még az ocean roomban is ott volt kettőnk között a kimerültség érzése – főleg abban, ahogy beszéltünk: mintha már az élvezet közepén is hasadék nyílt volna. A mi saját ózonlyukunk.

Az Összeomlásban Diamond szemléltet egy paradoxonféleséget. Azt magyarázza el, hogy a civilizációk – melyekről minden további nélkül úgy gondoljuk, a jólét felé haladnak – esetenként épp ellenkező irányban fejlődnek, és tudtukon kívül a saját enyészetük körülményeit állítják elő. Erre a legszembeötlőbb példa a Húsvét-szigeteké: sokáig azt gondolták, hogy az európaiak által behurcolt járványok tizedelték meg a sziget szülötteit – főleg a szifilisz meg a himlő –, ám egy újabb elmélet azt sugallja, hogy a lakosság csökkenése épp az általa örökbe hagyott óriási szobrokhoz köthető: ezekhez a szögletes és rejtélyes, tengernek háttal álló mellszobrokhoz. Szállításukkor a bennszülötteknek farönkökön kellett gurítaniuk a hatalmas kőtömböket – és a farönkök előteremtése végett kiirtották az erdőt a szigetről. A fák nélkül az ökoszisztéma megbolondult: földcsuszamlások, éhínség és polgárháborúk következtek. A szigetlakók az utolsó időszakban még kannibalizmusra is vetemedtek. Érted, mit mondok? Kannibalizmusra! mondtam Lorenzának.

Mutatóujjával végigsimított a combomon, de le sem vette szemét a könyvéről. Ollózva lóbálta a lábát a levegőben – rendkívül hasonlított a langusztákhoz a hallból –, és azt kérdezte: Semmi más olvasnivalót nem hoztál magaddal?

A hét közepe táján feliratkoztunk a sziget belsejébe tartó kirándulásra. Nem igazán volt hozzá kedvünk, de így enyhítettük amiatti bűntudatunkat, hogy addig szinte el sem mozdultunk a hotel strandjáról.

Reggel kilenckor indultunk el kisbusszal, egy holland pár társaságában. Lágyan hullámzó ösvényen haladtunk a trópusi erdőben, a madarak éneke vett körül minket. Azon a szélességi fokon minden dúsabb, párásabb, izgatóbb. A napfényen töltött napok után az árnyék váratlan felüdülést hozott.

Fellelkesültem, mikor az idegenvezető egy nyugat-afrikai fafajról magyarázott, amely gyors ütemben váltja fel az őshonos növényzetet. Dichrostachys cinerea a tudományos neve, de Afrikában „karácsonyfának” hívják. Áprilisban hozza bájos, sárga és lila virágait – ezek egy pillanatra el is feledtetik, milyen kártékony növény. Valószínűleg túlzásba vittem a kérdezősködést, mert a hollandokon a türelmetlenség jelei mutatkoztak, Lorenza pedig olyat sóhajtott, mint amikor időnként stréber módon viselkedem.

Visszatértünk a partra. Az ebédet a mangrovefák közti árnyas részen készítették elő. Más csoportok is oda igyekeztek, más szállodákból és más programszervezőktől: a sokadalom elrontotta az exkluzív hangulatot, amelyet egyébként a foglaláskor ígértek. A hollandokkal ültünk le az egyik faasztalhoz, és a kelleténél jobban elterpeszkedtünk, nehogy valakinek eszébe jusson odaülni hozzánk.

Ottóval arról kezdtünk beszélgetni, hogy milyen a szálloda, és hogy a párizsi merénylet óta még idegőrlőbbé vált az utazás. Ő mérnök, a gépjárműiparban dolgozik, de leginkább marketinggel foglalkozik. Szívén viseli a fenntarthatóság ügyét. Megittunk egy-egy ti punch koktélt, aztán még egyet és még egyet. Persze beszélgettünk a kreol konyháról is, meg arról, hogy hosszú távon unalmas.

A visszaúton olyan mélyen elaludtam a kisbuszban, hogy az utolsó megállót észre sem vettem. Úgy látszott, a többiek felpörögtek, mire visszaszálltak, Lorenzát is beleértve. Sajnálkoztak, milyen kár, hogy lemaradtam a gyarmati villáról, mert igazán megéri megnézni.

Az utolsó előtti napon autót béreltünk, hogy elmenjünk a hollandok által ajánlott strandra – az ilyen hotelekben abból áll az élet, hogy strandokat ajánlgatunk egymásnak. Amint kilyukadtunk a bozótost átszelő ösvény végén, észrevettük, hogy ez nudistaparadicsom. Mit csináljunk? kérdeztem. Lorenza megvonta a vállát: Most már itt vagyunk.

Levetkőztünk, a fürdőruhát elraktuk a zacskókba, leterítettük a földre a törülközőinket, de olyan fura volt így feküdni, ezért bementünk a vízbe. Elég szórakoztató volt az egész. A parttól úgy harminc méterre lebegtünk – egyszer csak odaúszott hozzánk a holland pár. Nem szóltak, hogy ott lesznek – akkor valószínűleg másfelé vesszük az irányt. Nagyszerű, nem igaz? kérdezte Otto.

Lorenza beszédbe elegyedett a nővel – neki egészen nagy foltokban vörösre égett a bőre, de látszott rajta a kétrészes fürdőruha világos negatívja is. A fénytörés miatt a lába a víz alatt vastagabbnak látszott.

Megpróbáltam leküzdeni a zavaromat Ottóval, ezért megemlítettem neki, milyen jól úszott azon a rövid szakaszon, amíg odaértek hozzánk. Elmesélte, hogy Hollandiában minden gyereknek igazoltan le kell tennie egy három szintre osztott vizsgát, melynek része a ruhában-cipőben úszás, meg egy alagút egy levegővel való átúszása is.

Gondolom, azért, mert Hollandiát az elsüllyedés fenyegeti a tengerszint emelkedése miatt.

Otto elképedve nézett rám: A tengerszint emelkedése? Dehogyis. Azért, mert nem akarjuk, hogy Amszterdamban a csatornákba fulladjanak az emberek.

A beszélgetés úgy zajlott, hogy közben mind a négyen meztelenek voltunk, nekem pedig nem igazán sikerült függetlenítenem magam ettől a tudattól. Láttad azokat? kérdezte végül Otto, és a partra mutatott. A növényzet között fiatalok körvonalát vettem ki, ott görnyedtek a félhomályban. Ütemesen dörgölték a lábuk közét, mintha meditációs gyakorlatot végeznének, de abból a távolságból nem láttam világosan, hogy van-e rajtuk ruha vagy sem. Mit csinálnak? kérdeztem naivan, Otto pedig úgy mosolyodott el, mintha a kérdésem inkább célzás volna.

Utóbb elfogadtuk a vacsorameghívásukat. Ostoba módon a szokásosnál jobban kiöltöztünk, én még zárt félcipőt is vettem, pedig éppúgy a földszintre mentünk le, mint mindig, éppúgy az étterem teraszára mentünk ki, ugyanúgy felváltva mentünk ki a már jól ismert svédasztalhoz, és ugyanazt a chilei csavarkupakos bort rendeltük meg, hogy aztán felírják a szobaszámlára.

Csak éppen ezt most rögtönzött barátaink, Otto és Maaike asztalánál tettük meg, akik Hágában laknak, nem, nem Amszterdamban, hanem Hágában, pontosabban a várostól húsz kilométerre, egy tipikus házban, ha Hollandiára gondolsz, pont ilyen jut eszedbe, igen… hát hogyne jártunk volna már a Mauritshuisban is, ó, hát nem így ejtik?, és igen, persze, minket is elbűvölt a Delft látképe, mintha az a fény nem is rávetülne a képre, hanem magából a vászonból sugározna…

Nem is Ottónak és Maaikénak hívták őket. Ötletem sincs, hogyan hívhatták őket, semmi okom sem volt rá, hogy észben tartsam a nevüket. Az asztal alatt megfogtam Lorenza kezét, és ő hüvelykujjával finoman megsimogatta a tenyeremet – így adta beleegyezését.

Mire néhány órával később felébredtem, a hollandok már nem voltak a szobában. Lorenza aludt, átlósan keresztbe feküdt az ágyon, mely tanúja lett ennek a furcsa estének. Betakartam a lábát a lepedő sarkával, és felkeltem. Az ablak tárva-nyitva – kiléptem a teraszra. Hajszálvékony rózsaszín csík húzódott végig az ég alján. Feljebb az égbolt színe a világoskéktől a matrózkékig változott. Egy napon, gondoltam, ez a sziget sem lesz már, ez a terasz sem lesz már, és mi sem hagyunk majd nyomot magunk után Lorenzával, akárcsak az elmerülő atollok.

A tengerre sűrű, kör alakú felhő ereszkedett: rendkívül sima volt, és nem is mozdult. Ezek a lebegő körlemezek épp csak egy kicsit szűkültek lefelé, mintegy spirál alakban. Visszamentem a szobába a telefonomért. Lefényképeztem a felhőt, és elküldtem Novellinek ezzel a szűkszavú leírással: Guadeloupe.

Azonnal válaszolt: Lencsefelhő. A légáram akadályba ütközik, és igazodik a felszínformához. Nem olyan ritka, de azon a szélességi fokon nehezen találni. Felrakhatom a honlapra?

Néhány pillanattal később újabb üzenet érkezett: Ha jól megnézi a szélét, észreveheti a szivárványlást. Az apró vízcseppek törik meg a fényt. Ha egyszer Párizsban jár, majd találkozzunk.

A júliusi Nature-ben megjelent egy cikk a felhők és a klímaváltozás kapcsolatáról. A műholdképek tanulmányozása során a szerzők azt vették észre, hogy a felhők egyre inkább a sarkvidékek felé húzódnak. A felhőzet elvonul az egyenlítőtől és a térítőktől – onnan, ahol szükség van rá a napsugarak megszűréséhez – a jeges vidékek felé, ahol jóval kisebb a haszna. Ez idővel elvileg pozitív visszacsatolást hoz majd létre, bár semmi pozitív sincs éppen benne: szigorúan csak matematikai értelemben pozitív, vagyis + jellel működik: minél melegebb van, még annál is melegebb lesz majd.

Trieszti tanfolyamomat Norris et al. cikkével kezdtem. A tudományos újságírásról tartottam előadás-sorozatot egy kommunikációs mesterkurzus keretében – úgy döntöttem, az egész évet a climate change-re szánom. A felhők vándorlása jó kiindulópontnak ígérkezett: egyszerre rettentő és költői. A kurzus összesen négy hétig tartott. A Cavana téren foglaltam Airbnb-t. Ha rajtam múlott volna, nem ilyen élénk környéket választok, hanem megelégszem az egyetemmel szerződésben álló szállodák egyikével – közel lettek volna a 38-as buszhoz is –, de Lorenza rábeszélt, hogy bánjak jobban magammal. Ha már száműzetésbe mész – mondta –, legalább kellemes legyen a hely: míg az ellenkezőjét nem bizonyítják, semmiféle bűnt nem kell levezekelned. De vajon így volt? Tavasszal eléggé megromlottak köztünk a dolgok, aztán meg még inkább – többnyire egymástól távol töltöttük a nyarat. Ritkán hívtuk fel egymást. Túl súlyos kockázatnak bizonyult, hogy idegeneket engedtünk az ágyunkba.

Triesztben új rutint dolgoztam ki. Ha nem tartottam órát, későn keltem, de azért beállítottam reggel hétre egy ébresztőt, hogy belépjek a telefonomba, és az utolsó WhatsApp-aktivitással megmutassam a világnak, hogy nem vagyok naplopó. Ezek után az egyetemi feladatok javításán kívül nem sok dolgom volt, így hát sétáltam. A Miramaréig tartó gyaloglás igénybe vette a napom nagy részét, de ott volt még a Rilke-ösvény meg a Carso is a maga sivár komorságával. Azt mondogattam magamban, hogy erre a sok-sok kilométerre azért van szükség, hogy jó ötletet találjak az új könyvemhez: ezt mondtam Lorenzának is, és ő elhitte, vagy úgy tett, mintha elhinné – ám az idő legnagyobb részében csak üres fejjel kóvályogtam. Mindig fülhallgatóval, mint valami kamasz. A Spotify lejátszólistájának emlékezete azt mondja, hogy abban az évben a Majical Cloudz egyik dalát hallgattam a legtöbbet, a címe végén kérdőjellel: Are You Alone?

A kurzus hallgatói többnyire egzakt tudományok posztdoktoris hallgatói voltak: fizikusok, matematikusok, biotechnológusok. Csak ritkán bukkant fel egy-egy nyelvész vagy történész, és idegenül is érezték magukat közöttük. Mind azért kerültek oda, mert a tudományos pályájuk valamely pontján csalódtak, vagy pedig azért, mert elfáradtak. Túl sokat és túl sokáig tanulták a nehéz tárgyakat, és azt remélték, hogy a kommunikáció lazább talaján most majd megpihenhetnek egy kicsit. Kezdeti erőfeszítésem teljes egészében arra irányult, hogy leépítsem ezt az előítéletüket: ha azt gondolják, a tudományok tanulmányozása révén már felfedezték a legbonyolultabb dolgokat, az én kurzusomon majd másféle bonyolultsággal fognak találkozni, és ez egészen magával is ragadja majd őket. Könnyű volt hatni rájuk: már legalább tíz éve tartott irodalmi böjtjük, és elbátortalanodtak attól, hogy csak szakcikkeket meg szakmai kézikönyveket, képleteket és pontos grafikonokat tanulmányoztak. Az üres lappal szemben kényelmetlenül érezték magukat.

Abban az évben volt a hallgatók között egy asztrofizikus is, Christiannak hívták. A terem közepe táján ült, a bal oldali falhoz simult, mintha egyszerre lenne a képben, de a képen kívül is. A kiejtéséből megfejthetetlen volt, honnan jött – talán épp ez keltette fel a kíváncsiságomat. Vagy az, ahogyan rám nézett, míg a felhők eltűnéséről beszéltem: a normálisnál tágabbra nyílt szemmel.

Mikor rá került a sor a bemutatkozásnál, azt mondta, sokat foglalkozott a gravitációs hullámokkal meg a fekete lyukakkal. De az efféle tanulmányok – mondta, és közben a haját húzkodta – rosszat tettek neki. Egy projekt kellős közepén, egy cikk leadásához közeledve úgy döntött, otthagyja az asztrofizikát, és visszatér a Földre. Pontosan ezt a kifejezést használta: „visszatérni a Földre”. Megkérdeztem, hogy érti, hogy a fekete lyukak tanulmányozása nem tett jót neki – válaszadás közben gondosan kerülte a tekintetemet: Maga szerint, tanár úr, lehetséges az, hogy a kutatás tárgya felülkerekedjen az emberen?

A menzán odamentem Marinához, a kurzus koordinátorához. Megkérdeztem, mit gondol Christianról – ő azonnal megértett. Nagyon érzékeny, mondta, jobb vigyázni vele.

Az a benyomásom támadt, hogy visszatart valami fontos információt. A hallgatók adatlapjait és a felvételi beszélgetés érzékeny részleteit a vendég előadókkal nem osztották meg.

Én úgy látom, hogy tehetséges, mondtam.

Igen? És miből jöttél rá? Két órára találkoztál csak velük.

Megérzés.

Megérzés, ismételte. Aztán felemelte tekintetét a tálcáról, és erőltetetten rám mosolygott.

Az előző év végi értékelésben némelyik hallgató panaszkodott a „részrehajlásomra”. Szerintük egyes feladatok ellenőrzésének különös figyelmet szenteltünk, másokra viszont alig fordítottunk időt. Azt állították, órán mindig ugyanazok szóltak hozzá, többnyire férfiak. Marina teljesen semleges e-mailben juttatta el hozzám az eredményeket: Továbbítom a másolatát, lásd a csatolt. Megmutattam Lorenzának az összesített jegyet (az egyes megjegyzéseket nem), ő pedig habozott egy darabig, majd azt mondta, a hét egész öt szerinte nem olyan rossz. Na de én nem hét egész ötöt akartam: kilencest vagy tízest akartam, kitűnő értékelést és a bizottság gratulációját. Giuliónál kerestem vigasztalást: Hát szerinted normális, hogy most már a hallgatók osztályozzák a tanárokat? A hallgató-ügyfelek, javított ki, nincs mit tenned, ez az oktatás új iránya. Csak nagy nehezen fogtam vissza magam, hogy meg ne kérdezzem, milyen lett a legutóbbi oktatói osztályzata.

Christian kapcsán viszont nem tévedtem. Az órákhoz ragyogóan szólt hozzá, mindig aktív volt, egyenesen szenvedélyes. Egyik délelőtt felolvastam egy részletet az Összeomlásból, és másnap ott volt a kötet a padján.

Mikor eljött a pillanat, hogy bemutassa a riportmunkáját, felkelt, és kiállt az osztály elé. Zavarosan beszélt, folyton a haját húzkodta, és a témáját nem is lehetett szigorúan ötletnek nevezni, hanem inkább aggodalommal átszőtt gondolatfolyamnak. Beszélt a pontról, ahonnan nincs visszaút: jól ismerte ezt a fogalmat, mivel évekig tanulmányozta a fekete lyukakat. Mikor egy test túljut az eseményhorizonton, el is tűnik, többé semmi sem tudható róla – bármi történik is vele utána, az elérhetetlen titok. Az a test ott lehet a túloldalon, deformálva vagy darabjaira hullva – de az is lehet, hogy átalakult, akár puszta fénnyé. Christian azon tűnődött, eljön-e egy hasonló pillanat a bolygónk életében is: eljön-e az a pont, melyen túljutva csak bezuhanunk, és kész. És ha eljön, vajon mennyire van ettől a délelőttől, ettől a pillanattól, amelyben ő beszél? Talán, mondta, talán már túl is vagyunk rajta, csak észre sem vettük. És akkor talán… De ekkor hirtelen elvágta a mondatot: Hát erről szeretnék írni.

Kimerültnek látszott, mintha minden egyes sejtje reszketne. A teremben zavarodottság érződött. Felszólítottam a társait, hogy fűzzenek megjegyzést a tervéhez – ők elismerően hümmögtek, de zaklatottak voltak. Így hát magamhoz vettem a szót. Azt mondtam Christiannak, hogy a téma csakugyan lenyűgöző, ugyanakkor homályosnak is találom. Fennáll a veszély, hogy elvész benne. Valami konkrétabb dologra kellene összpontosítania, ahol ez a változás már látható is.

Nem tudom, mire, felelte szigorúan, de továbbra is kerülte a tekintetemet.

Például az ökoszisztémák átalakulására, mondtam.

Meséltem neki a Dichrostachys cinereáról, a Guadeloupe ökoszisztémáját veszélyeztető afrikai növényfajról. De valami közeli helyzetet kellene találnia, mondtam, hogy személyesen is megfigyelhesse, mert itt ezzel foglalkozunk: a valóságot figyeljük meg, és riportot írunk róla.

Nem is vettem észre, hogy egész közel mentem hozzá – olyannyira, hogy a csendben már hallottam a lélegzését is. Jó tanár vagyok én, nem pedig hét és feles. Tudok motiválni, irányítani, van fantáziám, nagylelkű vagyok.

Christian nem mondott se igent, se nemet, de még azt sem, hogy majd átgondolja. Mereven nézett egy pontra az ablakon túl, mintha nem tudná levenni a szemét valamiről – arról az eseményhorizontról, amely felé mindnyájan közeledtünk, ám amelyet egyedül ő lát közülünk. Engedélyt kért, hogy a helyére mehessen.

Az az évi riportokból a következőkre emlékszem: az egyik egy kihalás szélén álló kecskebékaféléről szólt, egy másik a húskonzervpiac globális felmelegedésre kifejtett hatásáról, aztán volt egy egy szlovén barlangról, melynek szigorúan védve kellett volna maradnia a klímaváltozás hatásaitól, valójában azonban drámai és visszafordíthatatlan változásokat mutatott.

Christian végül megfogadta a tanácsomat, és a bálványfát tette meg kutatása tárgyává: ez az ázsiai származású növény megdöbbentő gyorsasággal kerekedik felül a növényzetünkön. A cikk elejét felolvasta: egy haza vezető vonatútjáról mesélt, melynek során észrevette, hogy a bálványfa végig ott bujkál a vasút melletti növények között. A szöveg tömve volt szóképekkel. A lombok például hullámzásuk által igyekeztek kapcsolatba lépni vele, és egy adott ponton úgy írta le a bálványfát, mintha egyetlen nagy, élő, növényi szervezet lenne a felszín alatt közvetlenül meghúzódó, az egész bolygót behálózó hajszálgyökérzettel.

Mikor kifulladva végére ért a felolvasásnak, csoporttársai megtapsolták. Eszembe jutott, hogy vajon „részrehajlónak” tartanak-e majd érte, de végül én is csatlakoztam a tapshoz. De utána mindjárt – hogy ellensúlyozzam ezt a túlkapást – szigorúbban is megvizsgáltam a bevezetőjét. Mikor kezd bele pontosan a lényeges információk tárgyalásába? Hol vannak a személyes érzékelésen túlmenő adatok? Az egyes szám második személy használatát pedig zavarónak találom, a központozás is zagyva, legalábbis annak alapján, ahogy felolvasta.

Christian arckifejezése úgy változott, ahogy beszéltem. Az egész osztályon idegesség lett úrrá, és egy Greta nevű lányban ki is sült a feszültség: Nekem így tetszett, ahogy volt. Nem maga mondta, hogy legyünk személyesek?

Következő héten Christian nem jött órára. Megkérdeztem a társait, tudják-e miért. Néhányan Greta felé fordultak – vagy talán nem is, talán csak a későbbiek tudatában tulajdonítom nekik ezt a mozdulatot. Az is lehet, hogy senki sem fordult felé, és csak egyszerűen azt mondták, nem tudják (és hazudtak). De az óra után az egyik hallgató elkapott a folyosón: Tanár úr, van valami. De nem tudom, fontos-e, vagy hogy el kellene-e mondanom.

Na és mi az?

Christian esténként mindig egy Mirò nevű helyen van, az egy söröző, ami

Tudom, hol van a Mirò.

Rendben, nem gondoltam volna.

Na és mit csinál ott?

Erre ő megvonta a vállát. Talán nem is mindig megy oda, mondta, de már ketten is láttuk ott más-más alkalommal.

És nem beszéltetek vele?

Bűntudatosan hajtotta le a fejét. Nem olyan könnyű Christiannal beszélni. Nem tudom, észrevette-e, de egy kicsit fura.

Biztosítottam afelől, hogy semmi ilyesmit nem vettem észre, és ezzel azt sugalltam neki, hogy a furaság éppen a bizalmatlanságukban rejlik.

Aznap este elmentem a Miròba. Egyetemi bulihangulat volt. Reméltem, hogy a mesterkurzusról senkivel sem találkozom, mert taszítónak találták volna, ha azt látják, hogy egyedül iszom egy asztalnál. Épp ezért választottam ki egy félreeső helyet, a játékgép mellett. Éjjel egy órára kicsit berúgtam, és már épp indultam volna – nem is tudom, hogy csalódottan-e vagy megkönnyebbülten –, ám ekkor megláttam, hogy belép Christian, pizsamában és vietnami papucsban.

Hóna alatt hozta a laptopját. A pulthoz ült le, és a pultoslány odahajolt, hogy megpuszilja az arcát. Úgy vettem észre, ez megszokott dolog közöttük – mintha a jelenet estéről estére ismétlődne. A pultoslány csapolt Christiannak egy sört, ő pedig felnyitotta a laptopját, és gépelni kezdett valamit. A hely nem volt valami nagy: légvonalban még tán öt méterre sem voltam tőle, de háttal ült – így láttam csupasz sarkát meg a hátán a bőrt azon a csíkon, ahol a pizsamafelső felcsúszott az ülő póz miatt. A gép képernyője felém nézett, és bár a szavakat nem tudtam kivenni, világos volt, hogy egy Word-dokumentum van előtte.

Mikor a DJ zenét váltott, és hirtelen megnyugtató 90-es évekbeli szettbe kezdett, megtelt a táncparkett. Ekkor már csak azt láttam, ahogy Christian babakék papucstalpa ritmusosan a bárszék lábtámaszához verődik. Összeszedtem a bátorságom, és odamentem. Beletelt néhány másodpercbe, mire észrevette, hogy ott vagyok, majd a legkisebb meghökkenés nélkül nyugtázta: Tanár úr.

Min dolgozik? Christian a képernyő felé bólintott: A riporton.

Különös hely ez az összpontosításhoz.

Megvonta a vállát – úgy éreztem, már el is veszítettem, ezért kijavítottam magam: Igazából én is szeretek zűrzavarban dolgozni. Megnyugtatja a gondolataimat.

Itt van fent a szobám. Nem szóltak róla, mielőtt aláírtuk a szerződést. Főleg az alacsony frekvenciák rázzák az ágyat, szó szerint elmozdítják. Ramonával megállapodásra jutottunk. Ő hagyja, hogy itt dolgozzak, és ingyen adja az italt. Én meg cserébe nem panaszkodom többet.

Rámosolygott a pultoslányra, az meg kiöltötte rá a nyelvét. Ramona nekem is csapolt egy sört – egy darabig csendben kortyolgattunk. Úgy éreztem, hogy Christiant szólítja a munka, de nem mer úgy belekezdeni, hogy ott ülök mellette.

Nem jött órára – jegyeztem meg egyszerre.

El vagyok maradva.

Mivel van elmaradva?

A riporttal, tanár úr.

Van még rá idő, emiatt ne aggódjon. És különben is jól állt már vele.

Túl sok cucc van benne, maga mondta.

Egy pillanatig teljesen védtelennek találtam: űrhajós pizsamában ült egy sörözőben, és a vendégek bele-beleütköztek a könyökükkel. Eltűnődtem, vajon hány álmatlan éjszakán van túl. Ismét elhallgattunk – aztán végül ő szólalt meg: Megéheztem, tanár úr.

És tudja, hol lehet ilyenkor ennivalót találni?

Előbb át kéne öltöznöm.

Kimentünk a helyről, mindjárt be a következő kapualjba. Magamon éreztem a többi hallgató tekintetét, ahogy eltűntem a kapu mögött egy fiatalabb, pizsamás fiúval. De azon az estén tele volt a hely matematikusokkal meg fizikusokkal, ők pedig bármilyen mértékű különcséghez hozzá vannak szokva.

Az emeletre a zene basszusa apró, ütemes robajként hatolt fel. Az ágyat már ki tudja, mióta nem vetették be. Egy átlagos egyetemi hallgató szobája, se több, se kevesebb, a szokásos rendetlenség – bár a tárgyak elrendezésében volt valami nyugtalanító. De az is lehet, hogy csak meghamisítom az emlékeket. Az is lehet, hogy a világon semmire sem figyeltem fel. Christian farmert meg mackófelsőt húzott a pizsamájára. Teljesen oda nem illő atyai felindulásból figyelmeztettem, hogy jól öltözzön fel, mert föltámadt a szél.

Tudott egy bódét a pályaudvar mellett, az nyitva volt: vettünk egy-egy nulla-hatvanhatos sört, Christian pedig néhány falásra megevett egy rémes külsejű előrecsomagolt szendvicset. Aztán nekiindultunk.

Azon az estén a következő témák kerültek szóba: hogy micsoda idiótaság „isteni részecskének” nevezni a Higgs-bozont / hogy mindketten titokban olvastuk el A tehetséges gyermek drámája és az igazi én felkutatása című könyvet, és mindketten azt reméltük, hogy rólunk fog szólni / a háttérsugárzás legutóbbi műholdas feltérképezése / hogy a gimnáziumban végig baleknak éreztük magunkat, és emiatt sokat szenvedtünk, de aztán egyszer csak már nem érdekelt többé / a kvantum-kromodinamika / a korai magömlés.

Christiannak semmiről sem volt közhelyes a véleménye – huszonöt évesen nekem sem, de míg az én esetemben a nem-közhelyesség állandó erőfeszítést kívánt, az övében inkább jellemvonás volt. Megfordult a fejemben, hogy majd a kurzus végén barátok leszünk, ha már feloldódott a szerepek egyenetlen felosztása. Folyamatosan kerestem a barátokat.

Eljutottunk a móló végéig, és egymás mellett hugyoztunk a vízbe. A kivilágított város a hátunk mögött terült el – a kikötőhely pedig úgy nyúlt be a tenger feketeségébe, mintha az maga volna a csillagközi sötétség. Enyhén dülöngéltünk a szélén, tök részegen – aztán Christian azt mondta: Már majdnem kész vagyok a riporttal, tanár úr. Megígérem, amint kész leszek, megint megyek órára.

Egy pillanattal később hozzátette: Nagyon fontos ez nekem.

Négy napra rá vitték el, szombatról vasárnapra virradóra. A pultoslány, Ramona nézett fel a Christian ablakában égő fényre – ahogy mindig a műszakja végén –, ő hallotta meg, ahogy utóbb leírta, a különös hangokat, és ő vette észre a sötét csíkokat az ablakon.

Villát használt, hogy széttrancsírozza a karját – ez a részlet sokáig kísértett engem. De épp ez akadályozta meg abban, hogy túl mély sebeket ejtsen magán. Egy késtől biztosan elvérzett volna – mondta Marina hétfő reggel a sürgősséggel összehívott oktatói értekezleten. Még semmit sem erősítettek meg, de úgy látszik, Christian több éjszakán keresztül nem aludt. Többen is meglepő időpontokban látták az utcán járkálni, és egy Greta nevű hallgatótársa azt állította, hogy Christian gyakran lődörgött az otthona körül. Greta az ablakból figyelte, és egyszer le is ment az utcára, hogy kérdőre vonja – Christian nem viselkedett ellenségesen, csak zavarodottan. Azt mondta, azért jött, hogy megvédje Gretát. Greta erre megkérdezte, mégis mitől, ő pedig az ágakat emlegette.

Miféle ágakat? kérdezte az egyik tanár, de Marina nem válaszolt. Christian, folytatta, abbahagyta a gyógyszerei szedését, de erről nem szólt senkinek. A szüleivel szemben nagyon meggyőzően viselkedett, ők maguk sem vettek észre semmit. A sürgősségi kezelés után átszállították egy olyan intézetbe, ahol már járt egyszer. A tanévet természetesen nem fogja befejezni.

Napsütéses novemberi nap volt, az értekezlet termének ablakain túl ott csillogott az öböl vize. Az aranyszín reggeli levegőre ránehezedett az a gyanú, hogy valamit mi is elvétettünk. Na de vajon pontosan mit? Nem figyeltünk oda? Nem vigyáztunk rá? Nem éreztük?

Elhangzott néhány szó, köztük a paranoia, a skizofrénia meg a kényszergyógykezelés. Nico, a közösségimédia-tanár megjegyezte, hogy ő évről évre egyre törékenyebbnek találja a hallgatókat.

Én nem mondtam el, hogy néhány estével azelőtt felkerestem Christiant a Miròban, sem azt, hogy az éjszaka nagy részében együtt sétáltam vele, és azt sem, hogy az egész tanári karból csak én tudtam, miféle ágakról beszélt Gretának: Ailanthus altissima, Sapindales rend, Simaroubaceae család. Olaszországba a selyemkészítéssel került be a tizenkilencedik század közepén. A legrosszabb özönfajok egyike. Tanár úr, lehetséges az, hogy egy kutatás tárgya felülkerekedjen az emberen?

Az áttetsző üvegen keresztül láttam Christian szobáját: láttam, ahogy a bálványfa gyökerei bekúsznak a padló résein, több helyen is feltörik hegyükkel a csempét, láttam, hogyan rügyeznek ki és nyújtózkodnak a hajtások, hogyan válnak ruganyos sarjakká, hogyan lyukasztják át a matracot és válnak egyre keményebbé, miközben az ágy megtelik levelekkel. A növényzet most már beborította a falakat és a plafont is, a szobából erdő lett, és a lombok ütemesen rázkódtak a Miròból felhangzó zenére – Christian pedig ott volt mindennek a közepén: foglyul ejtették az ágak, a gondolatok özöne. Gyomirtásra már nem volt mód, tőből kellett kitépni őket. Láttam, ahogy felkapja a keze ügyébe akadó első tárgyat, egy ott felejtett villát, és védekezni próbál vele.

Lehetséges, tanár úr?

Christian letöri az ágakat, sőt leszaggatja őket, de már rátekeredtek a csuklójára, a bokájára meg a nyakára, és egyre több lesz belőlük. Őrjöngve ragadja meg a villát. A bálványfa ágai behatolnak az orrlyukába, kezének inai közé, a mellkasába és az ánuszába – újabb és újabb leveleket hoznak, ezért a saját húsában kell megkeresnie őket a villa hegyével.

Marina megkérdezte, van-e még kérdésünk. Semmi? Akkor továbbléphetünk a javaslatokra, hogyan dolgozzuk fel a történteket a csoportjával. Van egy pszichológiai segélyablak, bátorítani kell a fiatalokat, hogy használják. Ekkor sem szóltam hozzá. Nem szóltam semmit arról, amit az áttetsző ablak túloldalán Christian szobájában láttam. Mi ott mindnyájan tudósok voltunk, vagy legalábbis eredetileg – és abból, amit elképzeltem, semmi nem volt sem tényszerű, sem bizonyítható. Csendben maradtam. Végighallgattam a javaslatokat.

Tartalom

Első rész – Apokalipszis esetén

Második rész – Felhők

Harmadik rész – Sugárzás

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
M PLUS 1p – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License