A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bono: Surrender – 40 songs, one story, Alfred A. Knopf, New York, 2022.

Copyright © 2022 by Bono

This edition published by arrangement with
Alfred A. Knopf, an imprint of The Knopf Doubleday Group,
a division of Penguin Random House LLC.

Rajzok Bono

Kreatív dizájn Bono és Gavin Friday

Borítófotó © Anton Corbijn

Borítódizájn Bono, Gavin Friday és Shaughn McGrath

Szerzőfotó © John Hewson

Hungarian edition © Open Books, 2022

Hungarian translation © Dési András György, 2022

Fordította Dési András György

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztette Lépesfalvi Zoltán

Lektor Kert Attila

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-240-2

Alinak

I hear the ancient footsteps like the motion of the sea
Sometimes I turn, there’s someone there, at times it’s only me.{1}

Bob Dylan: Every Grain of Sand

TARTALOM

I. RÉSZ

1 Lights of Home

2 Out of Control

3 Iris (Hold Me Close)

4 Cedarwood Road

5 Stories for Boys

6 Song for Someone

7 I Will Follow

8 11 O’Clock Tick Tock

9 Invisible

10 October

11 Two Hearts Beat as One

12 Sunday Bloody Sunday

13 Bad

14 Bullet the Blue Sky

15 Where the Streets Have No Name

16 With or Without You

17 Desire

II. RÉSZ

18 Who’s Gonna Ride Your Wild Horses

19 Until the End of the World

20 One

21 The Fly

22 Even Better Than the Real Thing

23 Mysterious Ways

24 Stuck in a Moment

25 Wake Up Dead Man

26 The Showman

27 Pride (In the Name of Love)

III. RÉSZ

28 Beautiful Day

29 Crumbs from Your Table

30 Miracle Drug

31 Vertigo

32 Ordinary Love

33 City of Blinding Lights

34 Get Out of Your Own Way

35 Every Breaking Wave

36 I Still Haven’t Found What I’m Looking For

37 Love Is Bigger Than Anything in Its Way

38 Moment of Surrender

39 Landlady

40 Breathe

Utószavak

Az illusztrációk szövege

A képek szövege

Fotómelléklet

I. RÉSZ

I can’t change the world
but I can change the world in me.{2}

SFX Theatre, Dublin, 1982. december

1

Lights of Home{3}

I shouldn’t be here ’cause I should be dead

I can see the lights in front of me

I believe my best days are ahead

I can see the lights in front of me.{4}

Szeszélyes szívvel születtem. Az egyik szívkamrámon, amin a legtöbb embernek három ajtó van, nekem csak kettő. Két lengőajtó, amelyek 2016 karácsonyán leszakadtak a zsanérjaikról. Az aorta az a fő ütőér, amin az ember élete múlik, amin keresztül oxigénben dús vér jut a tüdejébe, és életté válik. De kiderült, hogy az én aortám nyomás alatt volt, és egy hólyag képződött rajta. Ha a hólyag megreped, az gyorsabban a túlvilágra küld, mint ahogy hívni tudnám a mentőket. Gyorsabban, mint ahogy el tudnék búcsúzni ettől a világtól.

Így hát most itt vagyok. Mount Sinai kórház. New York.

A rozsdamentes acélon tükröződő neon fényében megnézem magam a magasból. Azt hiszem, a fény keményebb, mint a fémasztal, amelyen fekszem. Úgy érzem, hogy a testem elvált tőlem. Lágy hús és kemény csont.

Nem álom és nem látomás ez, de olyan érzés, mintha épp kettéfűrészelne egy bűvész. Az én szeszélyes szívem jéggé fagyott.

Szükségessé vált egy kis felújítás, kivéve a meleg véremet, amely itt kanyarog, és alapos piszkot csinál – de végül is ezt csinálja a vér, amikor épp nem életben tart.

Vér és levegő.

Vér és belek.

Vér és agy. Ez kell most, ha továbbra is dalba akarom foglalni és élni akarom az életem. A vérem.

Annak a varázslónak az agya és a keze, aki éppen fölém hajol, megfelelő haditerv és pontos megvalósítás segítségével jóra tud fordítani egy igazán rossz napot.

Acélidegek és acélpengék.

Ez az ember most egyenesen a mellkasomnak támad, a tudomány és a mészárosmunka egyesített erejével forgatja a szikét. Erre az erőre van szükség ahhoz, hogy behatoljunk egy ember szívébe. Erre a mágiára: az orvostudományra.

Tudom, hogy amikor a nyolcórás műtét után felébredek, nem érzem majd jól magam, de azt is tudom, hogy még ez is jobb, mint ami helyette jöhetne.

Még akkor is, ha most nem kapok levegőt, és úgy érzem magam, mint aki fuldoklik. Még akkor is, ha hiába kapkodok kétségbeesetten levegő után.

Még akkor is, ha hallucinálni kezdek. Képeket látok, és egy kicsit minden olyan, mintha William Blake találta volna ki.

Nagyon fázom. Melletted kellene lennem, a melegségedre, a szeretetedre van szükségem. Téliesen öltöztem. Az ágyban is vastag csizmát viselek, mégis halálra fagyok.

Álmodom.

Valami filmjelenetben vagyok, a főszereplő lassan haldoklik. Utolsó perceiben élete nagy szerelmét nyugtalanul faggatja.

– Miért mész el? Ne hagyj magamra!

– Itt vagyok melletted – emlékezteti a szerelme. – Meg se moccanok.

– Micsoda? Nem te mentél el? Akkor én megyek? Miért megyek el? Nem akarlak itt hagyni. Kérlek, ne engedd, hogy elmenjek!

Van a sikernek néhány piszkos kis titka, amire felébredek. És amiből felébredek.

A siker a szervezet működési zavarának eredménye, mentség a kényszeres hajlamokra.

A siker a nagyon, nagyon kemény munka jutalma, amely elfedi a neurózis néhány fajtáját.

A sikerhez az egészségügyi kockázatokról és mellékhatásokról figyelmeztetést kellene mellékelni: a munkamániásoknak és a körülöttük élőknek.

A sikert néha igazságtalan helyzeti előnyök működtetik. Ha nem kiváltság, akkor a tehetség, az ügyesség vagy az örökölt gazdagság valamilyen formája.

Ha ezek ajtók, néhány mögött kemény munka is bujkál.

Mindig úgy gondoltam, az én ajtóm az, hogy nemcsak a zenében, hanem a politikában, a kereskedelemben és úgy általában a gondolatok világában is rátalálok a vezető szólamra.

Ahol a többiek harmóniát vagy ellenpontot hallanak, én rögtön felfedezem a vezérszólamot, a tiszta gondolatot. Valószínűleg azért, mert nekem kell elénekelnem vagy eladnom.

De most már látom, hogy prózaibb és egyszerűbb okból arattam sikert. Genetikus előnyt élveztem… a levegő adományát.

Bizony.

A levegőét.

– A férjének aztán bőven van szufla a mellkasában.

Ez az a férfi, aki összevarrta a szegycsontomat. A feleségemhez és legközelebbi hozzátartozómhoz, Alihoz beszél a műtét után.

– Extraerős varrat kellett, hogy össze tudjuk zárni. A korához képest legalább százharminc százalékos a tüdőkapacitása.

Nem használja a „szörnyszülött” szót, de Ali azt mondja, hogy attól kezdve úgy gondol rám, mint az atlantiszi férfira, az 1970-es években sugárzott sci-fi sorozat kétéltű detektívjére.

David Adams, az ember, akinek majd hálás lehetek az életemért, a sebész-varázsló délies dialektusban beszél, és kótyagos, blake-i állapotomban néha összekeverem A texasi láncfűrészes mészárlás őrült gonosztevőjével. Kihallgatom, amikor Alival tenorokról beszélget, akik általában nem a színpadon rohangászva éneklik ki a magas hangokat.

– Egy tenornak nem az volna a dolga, hogy határozottan megálljon kisterpeszben, mielőtt egyáltalán felmerül benne, hogy kivágjon egy magas C-t?

– De – válaszolom anélkül, hogy kinyitnám a számat, amikor a gyógyszerek még dolgoznak bennem. – Ha egy tenor azt akarja, hogy végigrepedjenek az ablakok, hangszóróvá kell változtatnia a fejét és fújtatóvá a mellkasát.

Én viszont harminc éve arénákban vágtatok, stadionokban sprintelek, miközben a Pride (In the Name of Love)-ot éneklem, és attól függően, hogy melyik évben jártunk, kiénekeltem a magas A-t vagy H-t.

Valamikor a nyolcvanas években Robert Palmer, a különleges stílusú angol énekes elcsípte Adam Claytont, mert kérni akart tőle valamit.

– Nem dumálnád meg a frontemberetekkel, hogy egy kicsit mélyebben énekeljen? Neki is könnyebb lenne, meg nekünk is, akik hallgatjuk.

A levegő erő.

A levegő önbizalom, amivel nagy feladatokat és nagy ellenfeleket is bevállal az ember.

A levegő nem elszántság, hogy valaki meghódítsa bármelyik Everestet, amelyikkel szembetalálkozik az életben, hanem képesség, hogy bírja, amikor mászik.

A levegő, az, amire a hegy veszélyesebb oldalán van szükség.

A levegő miatt hiszi el egy kissrác a játszótéren, hogy a többiek nem fogják bántani, vagy aki bántja, az olyat kap, hogy eláll a lélegzete.

Erre most itt vagyok, életemben először nélküle.

Egy kórház intenzív osztályán, levegő nélkül.

Lélegzetvétel nélkül.

Isten nevei.

Mind csupa levegő.

Jehhhhhova.

Allahhhhh.

Jézussssss.

Levegő nélkül. Ájer nélkül. Ária nélkül.

Halálra rémülök, mert életemben először nem találom a hitemet, amikor hozzá fordulok.

Levegő nélkül.

Ima nélkül.

Tenor vagyok, és víz alatt énekelek. Érzem, ahogy megtelik a tüdőm. Fuldoklom.

Hallucinálok. Megjelenik előttem apám, egy kórházi ágyon fekszik, én mellette, egy földre fektetett matracon alszom. Dublin, Beaumont kórház, 2001 nyara. Nagy levegőket vesz, azután egyre kisebbeket és kisebbeket, kicsit, mert ennyi hely maradt csak teste sírgödrében. A nevemet kiabálja, összetéveszt a bátyámmal, vagy összetéveszti őt velem.

– Paul! Norman! Paul!

– Ap!

Felugrom, és szólok a nővérnek.

– Jól van, Bob? – súgja a nővér a fülébe.

Az erélyes, lendületes suttogások világában élünk, a sziszegés világában. Apám tenorja rövid, bádoghangú levegővételekké válik, elnyújtott s-sel fújja ki a levegőt.

– Igenissssssssssssss.

A Parkinson megfosztotta a telt hangoktól.

– Haza akarok menni. Ssssssss. El akarok menni innen. Ssssssss.

– Mit mondasz, ap?

Fölé hajolok, ugyanúgy, mint a nővér, a fülem majdnem a szájához ér.

Csend.

Aztán még egy kis csend.

Aztán: „HÚZZ A PICSÁBA!”

Van valami tökéletes tökéletlenség abban, ahogy ap elhagyta ezt a világot. Szerintem nem nekem vagy a segítőkész éjszakás nővérnek mondta, hogy húzzunk a picsába. Szeretném hinni, hogy ahhoz a kisördöghöz beszélt, amelyet élete nagy részében a vállán cipelt.

Ezekben az utolsó napokban elmesélte, hogy amikor belenyugodott a többféle rákjába, elveszítette a hitét, de azt is hozzátette, hogy én soha ne veszítsem el az enyémet. Hogy az bennem a legérdekesebb.

Ezen felbátorodva kezdtem felolvasni neki Dávid király zsoltárai közül a 32.-et.

Dávidnak is sok baja volt. Apámnak semmi kedve nem maradt prédikációt hallgatni, láttam, hogy a szemét forgatja, és valószínűleg nem az ég felé nézett.

Míg hallgattam, kiszáradtak csontjaim,

egész nap jajgatnom kellett.

Mert éjjel-nappal rám nehezedett kezed,

erőm ellankadt, mint a nyári hőségben.

Ezért hozzád imádkozzék minden hívő,

amíg megtalálhat. Ha nagy vizek áradnak is, nem érik el őt.

Te vagy az oltalmam, megóvsz a bajtól,

körülveszel a szabadulás örömével.

Neki olvastam, vagy magamnak?

Az öreg elismerte, csodálja, hogy „így beszélgetek a felső szomszéddal”.

– Én hiába beszélek neki, nem felel, de azért abbahagynád? Egy kis nyugalomra vágyom inkább.

Hát, itt nem túl sok jutott neki, de szeretném hinni, hogy ott megtalálta.

Hol az az ott? Otthon.

Nem tudom, tudom-e, mi az.

Elbúcsúzom. Veszek egy nagy levegőt, és elindulok, hogy megkeressem.

2015. tavasz

Már megint a hidegfehér, fluoreszkáló fény. Acél és üveg.

Csömör.

Ezúttal nem az életem forog veszélyben. Egy öltözőből nyíló mosdó tükrében bámulom magam egy vancouveri hokiaréna alatt. Az Innocence + Experience-turné első estéje.

Fiatal koromban egyáltalán nem voltam hiú. Nem álldogáltam tükrök előtt. De most itt állok egy fehérre csempézett mosdóban, a saját képemet bámulom, remélem, ha jobban megnézem, vonzóbbnak tűnik majd.

A falakon keresztül is hallom a tömeg moraját, ahogy Gary Numannel együtt éneklik a Cars című számot: Here in my car / I feel safest of all / I can lock all my doors / It’s the only way to live / In cars.{5}

Amikor a hetvenes évek vége felé először hallottam ezt a csak szintetizátorokkal előadott számot, úgy éreztem, hogy átkerültem abba a jövőbe, amiről mindig álmodtam. Nem is értem, hogy most, túl az ötvenötön, miért döntöttem annak a korszaknak a házilagosan előállított hidrogénszőkesége mellett. Ahogy később egy spanyol kritikus írta, ez egy csirkeszárny színe. Az arénából leszűrődő zaj csak tovább ront a lelkesedésemen. Visszamegyek az öltözőbe, ami maga is egy időkapszula, és arra panaszkodom, hogy ugyanúgy néz ki, mint az, amelyikben az előző turnénk alkalmával jártunk. Közlik velem, hogy ez a helyiség húsz éve nem változott. Zöld kárpit, karácsonyi lámpafüzér, sötétbarna dívány. Miért marad ilyen sok év után is ennyire félelmetes, hogy ki kell mennem a színpadra találkozni 18 747 legjobb barátommal? Egy világ körüli turné első állomásán vagyok, de szokás szerint nem egyedül.

Larryt angyali aura veszi körül, olyan embernek tűnik, mint aki már átpillantott a másik oldalra. Talán tényleg átpillantott, hiszen előző nap temette el az apját. Adam úgy néz ki, mint egy művészfilm főszereplője. Higgadt. Edge feszült és heves, de még épp hogy tudja leplezni.

Az összes fellépésünk előtt imádkozunk. Most is.

Néha úgy érződik, mintha idegenek volnánk, akik azért könyörögnek, hogy rátaláljanak egy rockegyüttes intimitására, ami jól jönne a ma esti közönségünknek.

Jól jönne? A zenének. Valami magasabb rendű célnak. Furcsán ismerős, ahogy átváltozunk. Amikor elkezdjük az imát, bajtársak vagyunk, amikor befejezzük, már barátok; másképp látjuk magunkat és a közönséget, amelynek tagjaival mindjárt találkozunk, és akik újra megváltoztatnak majd minket.

Furcsa azért imádkozni, hogy hadd legyünk hasznosak. Nem túl romantikus. Egy kicsit talán még unalmas is, de a lényegét mutatja meg annak, akik vagyunk, és amiért még mindig együtt zenélünk. Férfiak vagyunk, gyerekkorunkban ismerkedtünk össze. Férfiak, akik megszegték azt az ígéretet, ami a rock ’n’ roll lényege: vagyis hogy felfalhatod a világot, de a világ is felfal téged. Ragaszkodhatsz a messiáskomplexusodhoz, de harminchárom éves korodban a kereszten kell meghalnod, és ha nem, mindenkinek visszajár a belépti díj. Mi nemet mondtunk erre. Eddig.

Mind a négyen megvívtuk a magunk harcát, és máig viseljük a sebhelyeket, de a tisztánlátásunk megmaradt, főleg ahhoz képest, hogy milyen hányattatott és szürreális élete van azoknak, akik teltházas stadionokban zenélnek harmincöt éven át.

Most Patti Smitht hallom a falon keresztül, a People Have the Powert énekli. Ez azt jelzi, hogy öt perc és tíz másodperc múlva színpadra lépünk, öt perc és tíz másodperc múlva kiderül, megvan-e még bennünk az, ami miatt eljöttek az emberek: ami nem csak a zene vagy a barátságunk. A bandát mint utazó labort kínáljuk: kémiai reakciót létesítünk a nézőink és önmagunk között. Ettől lesz egy jó együttes nagyszerű.

A tömeg egyre hangosabban kiabál, mi végigmegyünk az öltözőtől induló folyosón. Az üvöltés oroszlánt csinál ebből az egérből. Amikor a színpadra lépek, a magasba lendítem az öklöm. Készen állok rá, hogy belépjek a dalba. A következő oldalakon megpróbálom elmagyarázni, mit jelent ez. De negyven év után már tudom, hogy ha belül tudok maradni a dalon, a dal fog elénekelni engem, és ez az este nem munka lesz, hanem játék.

Majd húszezer ember zengi kórusban a The Miracle (of Joey Ramone) refrénjét, és miközben Edge, Larry és Adam a színpad elejére megy, én egyedül indulok el, hogy az aréna túlsó oldala felől érkezve találkozzam velük. A közönség között megyek, dübörgő hangorkánon vágok keresztül. Képzeletben tizenhét éves vagyok, a Dublin Northside negyedében álló házunktól indulva végiggyalogolok a Cedarwood Roadon, hogy ezekkel az emberekkel próbáljak. Sok-sok évvel ezelőtt, amikor még ők is srácok voltak.

Elmegyek otthonról, hogy rátaláljak az otthonomra. És énekelek.

2

Out of Control{6}

Monday morning

Eighteen years of dawning

I said how long

Said how long.{7}

A Cedarwood Road 10.-ben, a nappaliban ugrálok a Ramones Leave Home lemezén lévő számra, a Glad to See You Góra.

You gotta go go go go goodbye

Glad to see you go go go go goodbye{8}

1978-van, a tizennyolcadik születésnapom.

Ezek a dalok nagyon egyszerűek, mégis olyan összetett dolgokat fejeznek ki, amik sokkal fontosabbak az életemben, mint Dosztojevszkij Bűn és bűnhődése. Amit egyébként éppen kiolvastam. Három és fél hét kellett hozzá. A lemez csak huszonkilenc percig és ötvenhét másodpercig tart. A dalok olyan egyszerűek, hogy még én is el tudom gitározni őket. És én nem tudok gitározni.

A dalok olyan egyszerűek, hogy még én is tudnék írni egyet. Az valami személyes forradalom lenne, még a bátyám, Norman üres szobája is beleremegne az emeleten. Vagy ami még fontosabb, a folyosó túlsó végén a konyha, ahol ap ül.

Ap arról akar beszélni velem, hogy keressek munkát. Munkát!

A munka az, amikor az ember naponta nyolc órában, hetente öt vagy hat napon át olyasmit csinál, amit nem szeret, hogy a cserébe kapott pénzen azt csinálhassa a hétvégén, amit közben végig csinálni akart.

Egyértelmű, hogy meg akarom úszni a munkát. Tudom, hogy ha azzal foglalkozhatnék, amit igazán szeretek, akkor soha életemben egy percet sem dolgoznék. Csak van egy kis baj. Még pattanásos, idegesítő kamaszként is tisztában vagyok vele, hogy hacsak nem vagyok nagyon jó valamiben, erre nincs sok esélyem.

És én nem vagyok jó valamiben. Semmiben sem vagyok jó.

Vagyis elég ügyesen utánzok. A haverom, Reggie Manuel szerint egyedül az Ian Paisley-paródiám miatt tudtam lecsapni a kezéről Zandrát, a barátnőjét. Tényleg elég jól nyomom az északi unionisták vezetőjének, Paisley tiszteletesnek a harcias füstölgését.

– NEM HTRLNNNNK – hörgi.

Az én Ian Paisley-mtől Zandra akkorákat nevet, hogy az gondolom magamban, érdemes rámozdulnom, de azt is tudom, hogy esetleg ejteni fog Keith hogyishívják miatt, mert nem elég viccesnek lenni. Okosnak is kell lenni, és én elég okos vagyok hozzá, hogy tudjam, nem vagyok okos. Eléggé.

Nem olyan régen még okos voltam a suliban, de az utóbbi időben semmire sem tudok odafigyelni, csak a lányok érdekelnek, meg a zene. Elég okos vagyok hozzá, hogy észrevegyem az összefüggést.

Elég ügyesen festek, de nem úgy, mint a legjobb barátom, Guggi. Elég jól írok prózát, de nem úgy, mint a tehetséges okostojás, Neil McCormick, aki az iskolaújság szerzője. Eljátszottam a gondolattal, hogy újságíró leszek, külföldi tudósításokról álmodoztam, meg hogy háborús övezetekből jelentkezem. De ahhoz, hogy valakiből újságíró legyen, kiemelkedő eredményeket kell elérnie a vizsgákon, amik nekem nem sikerülnek túl jól. Az sem mindig sikerül, hogy ott legyek az iskolában, amikor le kéne vizsgáznom.

Egyébként van egy háborús övezet, amihez sokkal több közöm van. Az utcánkban, otthon, a fejemben.

Minek kéne egészen Timbuktuig utaznom, hogy háborúról tudósítsak, amikor az ágyam alatt is bőven van alapanyag? A párnám alatt megbújó félelmek és kísértetek miatt néha fel sem akarok kelni. Még nem tudom, hogy a rock ’n’ roll – különösen a punk-rock – hozza majd el a felszabadulást.

Hogy az vet majd véget a megszállásnak. Amikor kiszállok az ágyból.

A Cedarwood Road 10.-ben, a nappalinkban áll egy műbőr dívány. Előtte egy faltól falig érő narancs és fekete szőnyeg, ami télen a zoknitlan lábunkat melegíti. Nemrég vezették be a központi fűtést, így aztán először fordul elő, hogy reggelenként nem üldöz minket a hideg a hálószobától a fürdőszobáig.

Gazdagok vagyunk.

Olyan gazdagok, hogy ap egy metálvörös Hillman Avengerrel jár. Olyan gazdagok, hogy hamarabb van színes tévénk, mint a barátainknak. Egy színes tévé nagy cucc. A valóságos életet kevésbé látszik benne valóságosnak, és kamaszkoromban gyakran megesik, hogy nekem, apnak és Normannek is jobb, ha az élet kevésbé valóságos.

Az 1970-es években a színes tévé A nap meccsében sokkal zöldebbnek mutatja az Anfield- vagy az Old Trafford- vagy a Highbury-stadion füvét, mint amilyen a mi telepünk hátsó udvarainak pályáin nő. George Best és Charlie George piros meze majdhogynem lángol.

Malcolm Macdonalden nem sokat segít. Mi értelme a fekete-fehér mezes Newcastle Unitednak drukkolni, amikor a fekete-fehér már a múlté?

Ap azt mondja, az lenne jó, ha a királyság is a múlté volna, de egyetért anyámmal, hogy a királynő jól néz ki színesben. Anyám és apám minden évben nevetve vitatkozik azon, hogy nekünk, íreknek félbe kell-e szakítanunk a karácsonyi ebédet, és meg kell-e néznünk délután háromkor a tévében őfelsége ünnepi beszédét. Tulajdonképpen az egész világ elgyengül a fanfártól és a parádétól, a királyi pompától és a felhajtástól. De a háború akkor is fekete-fehér, amikor színesben adják. Országunk egy része háborúban áll országunk más részeivel. Közvetlen szomszédunk, Nagy-Britannia erőszakos fráter, és mi is kezdünk azzá válni. A vér bíborszínű a híradóban. Az utcánkban egyre több és több zászló írja tele a nyilvános tereket Írország és Anglia megosztó történetével, de mi attól továbbra is megnézzük a királynő születésnapján a díszszemlét. A színes tévében minden életre kel.

De hiába kalkuláljuk be az angol punk-rockot, egy dublini srác számára Anglia nem annyira élő, mint Amerika. A cowboyok egészen más világban élnek – John Wayne, Robert Redford, Paul Newman –, ahogy az indiánok is, bár nekik nem osztottak lapot a saját partijukban. Az apacsok, paunik és mohikánok ábrázolása hat a punkok megjelenésére. Aztán ott vannak még a nagyvárosi zsaruk, mint Clint Eastwood Dirty Harry vagy Peter Falk Columbo szerepében, meg Telly Savalas a Kojakben.

De a fikció semmit sem ér a valóságos amerikai élethez képest. Semmit a káprázatos Apollo-űrprogramhoz képest, amely minden jövőbe mutató csoda legcsodálatosabb megvalósulása.

Micsoda őrültek ezek az amerikaiak, ha azt gondolják, hogy embert juttathatnak a Holdra. Ez a fajta őrület, amiről mi, írek úgy érezzük, van hozzá egy kis közünk. És nem a saját királyi családunk egy tagjának, John Fitzgerald Kennedynek jutott először eszébe, hogy embert kéne küldeni a Holdra? Ap szerint így történt.

Az 1970-es évek Dublinjában voltam kamasz, komolyan gondoltam, hogy a Cedarwood Road nippekkel telepakolt ablakpárkányain kívüli fekete-fehér világot olyan színesre változtathatom, mint amilyennek egy Murphy tévé mutatja. És ha mindent másképp látok, akkor másképpen is akarom hallani. Túlléptem a tizenéves kiábrándultság egyhangúságán, és a nappalinkban működő másik műtárgy felé fordultam.

A hifitornyunk felé.

Nagyszerű hifitornyunk van. Nem egy szimpla lemezjátszó, aminek segítségével ap operáinak hangja betöltheti a házat, van benne egy Sony szalagos magnó is, ami megváltoztatja az életem. A Ramones, a Clash és Patti Smith majd átrendezi a kinti világot, de az egész már a Whóval és Bob Dylannel kezdődött, meg az elsöprő szenvedéllyel, ami David Bowie-hoz kötött, akit eleinte egy duó egyik felének képzeltem. Azt hittem, a Hunky Dory a másik felének a neve, és nem a negyedik lemezének címe.

1978. MÁJUS 10.

Nagy nap egy 170 és fél centis rocksztártanonc életében, aki bármire megesküszik, hogy már 172 centi. Az, hogy a tizennyolcadik születésnapom van, alig fontos. A családunk nem túl jó a születésnapok ünneplésében. Tény, nagyszerű, hogy kapok egy ötfontost aptól, de nem ez teszi a napot emlékezetessé.

Ez az a nap, amikor rájövök, hogyan működik egy Houdinihez méltó szabadulószám. Az indiai köteles trükköt is túlszárnyalom, mert eltüntetem a fekte-fehér életemet, hogy az aztán színesen kerüljön elő újra. Ez az a nap, amikor megírom az első rendes rock ’n’ roll számomat és a U2 első kislemezét. Mindezt Joey Ramone csodájának kell megköszönnöm. És az ő csodálatos testvéreinek. De Edge, Adam és Larry – az én csodálatos testvéreim – nélkül soha senki nem hallotta volna.

Monday morning

Eighteen years of dawning

I said how long.

Said how long

It was one dull morning

I woke the world with bawling

I was so sad

They were so glad.

I had the feeling it was out of control

I was of the opinion it was out of control.{9}

Az Out of Control{10} címet adtam neki, mert rájöttem – és ehhez Fjodor Dosztojevszkijnek is lehetett valami köze –, hogy nekünk, embereknek alig van vagy egyáltalán nincs beleszólásunk életünk két legfontosabb pillanatába. A születésünkébe és a halálunkéba. Úgy éreztem, hogy ebben a dalban benne van az az igazi, az egész univerzumnak szóló baszódj meg, ami egy tuti punk-rock számhoz nélkülözhetetlen.

3

Iris (Hold Me Close){11}

The star,

that gives us light

Has been gone a while

But it’s not an illusion

The ache

In my heart

Is so much a part of who I am

Something in your eyes

Took a thousand years to get here

Something in your eyes

Took a thousand years, a thousand years.{12}

Képzeljünk magunk elé egy ötvenöt éves férfit, aki esténként húszezer ember előtt énekel az anyjának.

Ennek meg mi baja, de tényleg?

Nehéz dolog az embernek elveszítenie az anyját, meg ilyenek, de mostanra kiheverhette volna. De komolyan.

A U2 frontembere vagyok, és elég sokan piszkálnak. Akár sportszerű, akár nem, ez is hozzátartozik a munkakörömhöz, és a legtöbbször tulajdonképpen élvezem. Az ilyen szemétségek soha nem olyan durvák, mint amikkel magamat szoktam vádolni, főleg a színpadon, ahol sokféle pszichedelikus, pszichológiai cucc be tud indulni. A színpadon és a tömegben is felgyűlik az elektromosság.

Ennek meg mi baja?

A fenti kérdés? Csak egy példa az ostoba vádakra, amelyek megszólalnak a fejemben, mielőtt belépek az Iris című dalba. Olyan, mintha volna egy saját kisördögöm, aki a vállamon ülve trollkodik, és amikor teheti, kétségekkel gyötör. A kis gonosztevő érzelmi graffitivel fújja tele önbecsülésem falait. De az a kis gonosztevő én vagyok, szóval, miért keverem magam ilyesmibe?

Valaki egyszer azt mondta, az ima olyan, mintha az ember a viharos tengeren, evező nélkül ülne egy törékeny csónakban. Egyetlen eszköze maradt, egy kötél, aminek a túlsó vége valahol messze a kikötőig ér. Annál a kötélnél fogva közelebb húzhatjuk magunkat Istenhez.

A dalok az én imáim.

FEKETE FÜRTÖK ÉS A TEMPLOM SZÉPE

Csak pár emléket őrzök az anyámról, Irisról. A bátyám, Norman is így van vele. Egyszerűen azért, mert a halála után soha senki nem beszélt róla többet otthon.

Attól félek, még ennél is rosszabb volt a helyzet. Alig gondoltunk rá.

Három ír pasi voltunk, tudtuk, fájna, ha rá gondolnánk vagy beszélnénk róla, úgyhogy inkább kerültük az ilyesmit.

2014-ben annyit megengedtem magamnak, hogy a Songs of Innocence-en visszanézzek, és felfordítsak pár követ, amelyekről tudtam, hogy csúszómászó rémek élnek alattuk. Azt a néhány emlékfoszlányt, ami megmaradt anyámról, megpróbáltam beépíteni az Iris című dalba.

Odaéneklem magam hozzá.

Megtalálom.

A lemez megjelenése előtt három nappal pánikba estem. Már egyáltalán nem tetszett az ötlet, hogy az Iris megjelenik a zenei mennybolton, és kijut a világba egy dal, amelyben egy ötvennégy éves férfi a néhai anyját gyászolja. Az utolsó pillanatban elkezdtem úgy érezni, hogy ez a szám túl minden: túl puha, túl egyértelmű, túl nyílt, túl sokat kér az együttestől, amit az énekes kedvéért kéne elviselniük. Eredetileg csak digitálisan jelent volna meg, úgy ötszázmillió ember számára (ez egy másik történet, még visszatérünk rá), szóval megpróbáltam levetetni a lemezről. Nem arról volt szó, hogy egymillió CD-t vagy bakelitlemezt akartam a szeméttelepre küldeni. De a digitális változatoknak is megvan a maguk határideje, én pedig elkéstem. Az Apple már feltöltötte a lemezt milliárdnyi virtuális rendszerébe, és ha tényleg visszavonom a számot, akkor felrobban a világ.

Vagy valami hasonlóan rossz dolog történik.

A falat bámultam, és azt kérdeztem magamtól, miért ilyen érzékeny még a seb, miért fáj Iris ennyi év után. Hány évről is volt szó pontosan? 2014-ben jártunk, vagyis negyven. Szeptember volt, hónapra pontosan negyven év telt el.

De biztosan? Pontosan mi a dátum? Nem emlékeztem. Küldtem a bátyámnak egy SMS-t. Nem emlékezett. Felhívta a nagybátyámat, de Jack bácsi sem emlékezett, habár arra igen, hogy „Gags” Rankinnek, a nagyapámnak szeptember 9-én volt a temetése, mert akkor látta utoljára Irist, a húgát.

A lemez szeptember 9-én jelent meg. Senki nem tudta, hogy a Songs of Innocence ugyanazon a napon vált elérhetővé az egész világon, amikor utoljára beszéltem az anyámmal. Mire véljem ezeket a titokzatos összefüggéseket? Véletlen? Mindig elámulok a rímek kozmikus ritmusán, és ez az egybeesés valamennyire megnyugtatott, hogy helyesen cselekszem.

Free yourself to be yourself

If only you could see yourself.{13}

Állandóan ezt ismételgettem magamban: „Free yourself to be yourself”, szabadítsd fel magad, hogy önmagad lehess, és egyre több régi részlet jutott eszembe.

Iris nevet. A humora olyan fekete, mint a hajfürtjei. Az illetlen nevetés volt a gyengesége. Apám, Bob, aki Dublin belvárosából származott, elvitte őt és a húgát, Rutht egy balettelőadásra, de ő kellemetlen helyzetbe hozta apámat, mert a férfi táncosok szűk nadrágja alól kidudorodó, a nemi szervükre erőltetett kis dobozok láttán minden igyekezete ellenére fel-feltört belőle a röhögés.

Emlékszem, hogy hét-nyolc éves korom körül rossz gyerek voltam.

Iris egy hosszú botot lengetve üldözött, mert egy barátja azt állította, hogy azzal majd sikerül megfegyelmeznie. Én halálra rémültem, Iris pedig a nyomomban loholt végig a kerten. De amikor visszanéztem, őrülten nevetett, mert egy porcikája sem hitt a középkori nevelési módszerekben, vagy abban, hogy egy kisfiú rossz lehet.

Emlékszem, a konyhában álltam, néztem, ahogy Iris a bátyám iskolai egyenruháját vasalja, miközben tompán odahallatszott apám villanyfúrógépe. Ap, az ezermester egy saját készítésű polcot szerelt a helyére.

Hirtelen felüvöltött. Emberhez nem illő hangot adott ki, állati hangot.

– Iris! Iris! Hívd a mentőket!

A lépcsőhöz futottunk, és már lentről láttuk, hogy az emeleten áll, és a fúrót szorítja, amit, úgy tűnt, beleállított a saját ágyékába. Félremehetett valahogy a szerszám, mi pedig halálra rémültünk, hogy az ő szerszáma már soha semerre nem fog menni.

– Kiheréltem magam! – kiabálta.

A látvány, hogy az apám, a Cedarwood Road 10. gigásza úgy dől le, mint egy kivágott fa, megdöbbentett. Nem tudtam, mit jelent, amit mond. Iris tudta, és ő is megdöbbent, de az arcán más látszott. Jaj, ne, az arcán az látszott, hogy egy gyönyörű nő megpróbálja visszafojtani a nevetését, aztán az látszott, hogy ez a gyönyörű nő képtelen visszafojtani a nevetését. Méghozzá harsányan nevetett, olyan volt, mint a vagány csaj a templomban, aki szeretné megúszni a szentségtörést, de amikor végül kudarcot vall, attól nagyon hangos lesz.

A telefon után nyúlt, de nem tudta összeszedni magát hozzá, hogy feltárcsázza a 999-et. Kétrét görnyedve röhögött. A fúró nem ért nemes szervet, ap megúszta. A házasságuk is megúszta az incidenst. Az emlék épségben megmaradt.

Iris gyakorlatias asszony volt. Ő is sok mindenhez értett. Ki tudta cserélni a vízforraló kapcsolóját, és jól varrt, barátom, de még milyen jól varrt! Ap nem engedte, hogy a Cedarwood Road-i barátnőivel együtt takarítónőnek menjen az Aer Lingushoz, úgyhogy részmunkaidős varrónőként dolgozott.

Volt köztük egy nagy leszámolás, az egyetlen igazi vita, amire emlékszem. Fentről, a szobámból hallgatóztam, amikor anyám egy saját védelmében előadott „nem uralkodsz felettemmel” meghátrálásra késztette apámat. És legyünk őszinték, apám tényleg nem uralkodott felette. Amikor a parancsolgatás kudarcot vallott, kérlelés következett, és anyám végül lemondott róla, hogy a dublini repülőtéren dolgozzon a barátnőivel. Nem is kicsit fájt, amikor évekkel később egy turnéról hazaérve, a repülőtéren összefutottam a jó barátaival, Onagh-val és Winnie-vel. Iris elment, de néha látni vélem mellettük.

{1} Hallom az ősök lépteit, ahogy az óceán morog / Néha látom is őket, máskor csak magam vagyok. (Földes László Hobo fordítása.)

{2} A világot nem tudom megváltoztatni / De a bennem lévő világot megváltoztathatom.

{3} Az otthon fényei

{4} Itt sem kéne lennem, mer’ halottnak kéne lennem / Látom magam előtt a fényeket / Hiszem, hogy a legjobb napjaim még előttem állnak / Látom magam előtt a fényeket.

{5} Itt az autómban / Érzem igazán biztonságban magam / Az összes ajtó zárható / Csak így jó élni / Autókban.

{6} Irányíthatatlanul

{7} Hétfő reggel van / Tizennyolc éven át tartott a kezdet / De mennyi még / Azt kérdem, mennyi még.

{8} Menj el, viszlát / Örülök, hogy mész, viszlát.

{9} Hétfő reggel van / Tizennyolc éven át tartott a kezdet / De mennyi még. / Azt kérdem, mennyi még / Egy unalmas reggelen / Ordítva ébresztettem a világot / Olyan szomorú voltam / Ők meg olyan boldogok. / Irányíthatatlannak éreztem / Irányíthatatlannak gondoltam.

{10} 1979. szeptember 26-án a Three című EP-n jelent meg két másik számmal, a Stories for Boysszal és a Boy/Girllel együtt. A sorrendjüket Dave Fanning RTÉ-n futó műsorának a hallgatói döntötték el, és Dave volt az első DJ, aki játszani kezdte a számainkat. Azóta is ő az, aki először játssza valamennyi újonnan megjelenő szerzeményünket.

{11} Iris (Szorosan ölelj át)

{12} A csillag, / mely fényt adott / Már eltűnt egy ideje / De nem csak álomkép / A fájdalom / A szívemben / Fontos része annak, aki vagyok / Van valami a szemedben / Ami ezer év alatt ért ide / Valami a szemedben / Ezer évig tartott, ezer évig.

{13} Szabadítsd fel magad, hogy önmagad lehess / Bár láthatnád magadat.