{{epub_watermark}}

Köszönjük a vásárlásodat a Szerző és a Kiadó nevében is! Vásárlásoddal te is támogattad, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható gyerek- és ifjúsági könyvek választéka egyre szélesebb legyen. További e-könyvekért és a gyerekirodalom legszélesebb választékáért keresd fel bátran máskor is webboltunkat!

ISBN 978-963-587-676-1
ISSN 2560-2888 (Nyomtatott kiadás)

Szöveg © Kertész Erzsi, 2019
Illusztráció © Remsey Dávid, 2019
Kiadás © Pagony Kiadó Kft., 2024
1114 Budapest, Bartók Béla út 15/a
Sorozatterv © Baranyai (b) András
Felelős kiadó: Demény Eszter és Ürögdi András
Felelős szerkesztő: Kovács Eszter
Ötlet: Gherdán Katalin
Szakmai lektor: dr. Valter Ilona
Tördelő: Mayoría Stefánia
Műszaki vezető: Pais Andrea
Elektronikus könyv: Győri Borbála

www.pagony.hu
www.facebook.com/pagony
kiado@pagony.hu

Felhasznált betűtípusok:
Caveat Brush– SIL Open Font Licence
PT Serif – SIL Open Font Licence

Gáspár (1551)

– Jön a török! – nap mint nap ezt hallom odahaza, az apám szabóműhelyében, a vásártéren a marhákat hajtó kereskedőktől, meg a vasárnapi misén, a templomban. A felnőttek hol jajgatva, hol suttogva tárgyalják meg maguk között a királyi és a török hadakról szóló híreket. Nagyon kell fülelni, hogy valami újat is halljak. Mondjuk arról, hogy éppen hol portyáznak a janicsárok, meg a lovas szpáhik, meg hogy mi mindent csinálnak a hadvezérek azokban a végvárakban.

Igazán szeretnék látni egy olyan végvárat közelről! A legjobb az lenne, ha egy teljes páncélzatot is felpróbálhatnék karddal, lándzsával, esetleg buzogánnyal, azt meg végképp nem bánnám, ha még egy lovat is adnának alám. Majd megmutatnám én annak a török seregnek, a sok efendinek, a bégeknek, sőt, magának a szultánnak is! Csihi-puhi!

De anyám szerint ez nem tréfadolog, és a szomszédasszonyokkal rengeteget sóhajtoznak, hogy micsoda szörnyű időket élünk, és hogy az itteni urak sem sokkal jobbak, mint a török. Meg hogy mióta meghalt Mátyás király, egyre cudarabb világ járja mifelénk, és hogy a szegény, egyszerű embernek már csak az a sors jut, hogy valaki mindig élősködik a nyakán, ha nem ez, akkor amaz. Jönnek beszedni az adót, és ahány ura van az embernek, annyifelé kell adóznia. A mi városunkat ugyan még nem érte el a török, de már itt van a nyakunkon. Egyre-másra halljuk róluk a híreket: beszélik a kereskedők, a vásári mutatványosok, a zsoldos katonák, a papok és mindazok, akik jártukban-mentükben áthaladnak Pásztó mezővárosán.

Na, az már egyszer biztos, és szentül fogadom, hogy énrajtam soha senki nem fog élősködni! Majd teszek én róla, hogy soha meg se próbálják. Ne tévesszen meg senkit, hogy most éppen papnak tanulok, ezt csak a szüleim gondolják komolyan! A titkos tervem az, hogy mihelyt a szerencse forgása meg a mi Urunk jósága megengedi, lovagnak állok. Más néven zsoldos katonának. Először viszont mindenképp kitanulom a betűvetést az oskolában, mert valamire csak jó lesz az is. De azután lesz fényes páncélom meg kardom, sereget vezetek a csatába, és szavamra mondom, győzni fogunk! Mert én a seregemet éjjel-nappal gyakorlatoztatom, amíg a nyelvük is kilóg, de minden katonám megtanul majd vívni, párbajozni, meg íjjal és nyíllal bánni. Aztán útra kelünk, és visszafoglaljuk azokat a várakat, ahova a szultán katonái olyan komiszul betették a lábukat. És mindnek kitűzöm a tornyára a saját lobogómat a saját címeremmel, mert ha még nem mondtam volna, olyanom is lesz.

A címeremen pedig valami nagy és félelmetes állat trónol majd. Sárkány vagy hasonló, de még az is lehet, hogy elefánt. A minap az oskolában azt hallottam, hogy a világ távoli vidékein él amolyan nagy, böhöm állat, amelyiknek hatalmasra nyúlik az orra, egészen le a földig, és annak a neve elefánt. No, én ezt az egészet nem nagyon hiszem, de ha egyszer lovagi vitéz leszek, talán eljutok majd a földgolyóbisnak abba a távoli szegletébe is, és akkor majd a saját szememmel győződök meg azokról a hosszú orrú elefántokról. Addig meg készülök nagy titokban a vitézi hivatásra.

A cimboráimat mind beveszem a seregbe. Lehetnek kapitányok meg lovászok, és aki nem ért a harchoz, az lesz a szakács. És lehet, hogy Marikát is magunkkal visszük, mert egy várba kell az asszonynép is, legalábbis úgy hallottam. De Samu, ha így folytatja, nem kaphat tisztséget a seregemben, mert túl sokat parancsolgat, és két főkapitány nem férhet meg egy seregben, ezt már Hunyadi János is tudta. Legalábbis így mesélik a vének. Igaz, az már jó régen volt, majd’ száz éve, hogy János úr dicsőségre vitte a hadakat.

Mostanság az Úr 1551. esztendejét tapossuk, és ezek már igazán új idők, új Habsburg királlyal meg erdélyi fejedelemmel, és közben jön a nyakunkra a szultáni sereg is. Vagyis a kelleténél kicsivel többen vannak, és mind csak harcolni akarnak. Az itteni urak is folyton-folyvást egymásnak esnek, sőt, néha még a törökkel is barátságba elegyednek, csak hogy kijátsszák egymást. Persze kutya-macska barátság az ilyen, ahogy az sejthető. Fegyverszünet, békekötés, aztán újra megindul a harc. Mi is éppen így teszünk a cimboráimmal, amikor katonásat játszunk – hol ezzel vagyunk, hol meg amazzal. Így van ez mindig mindenütt. Én már nem is nagyon csodálkozom rajta, és mindenki jobban teszi, ha hozzászokik.

No, de a lovagi pályáig nekem még sokat kell járnom az oskolába, hogy kitanuljam a betűvetést, bebiflázzam a cifra latin mondásokat meg a számolást, mert egy jó hadvezérnek mindig tudnia kell, hogy hány könnyű- és nehézlovasa, hány gyalogosa van, és hány emberrel jön rá az ellenséges had. Úgy hallom, a törökök például éppen annyian vannak, mint égen a csillag. No hiszen! Ugyan ki tudná azt mind megszámlálni? Csak jönnének majd az én csapatommal szembe! Bizony, móresre is tanítanánk őket!

Gergely, az oskolamester azt mondta a minap, hogy jó lenne, ha kevesebbet bámulnék a levegőbe, és nem csupa zagyva dolgokon törném a fejem, hanem a naptárverset, más néven csíziót, meg a szentek életét bifláznám, mert így sosem lesz belőlem jó pap. Márpedig, ha valamire vinni akarom az életben, akkor iparkodnom kell. A többi fiúk meg persze nevettek, mert ők nagyon is jól tudják, hogy dehogyis akarok én pap lenni, hanem inkább hadvezér, és most csak azért teszek úgy, mint aki papnak készül, hogy nyugton hagyjanak.

Jankó és Pál, a legjobb cimboráim külországi egyetemen akarnak tanulni, ha elvégezték az oskolát. Hadd menjenek, tanulják csak azt a hét szabad művészetet, én ugyan nem sajnálom tőlük! Apám és anyám egyszer még büszke lesz rám, amikor felvonulok a fényes seregemmel, csak úgy csillog majd a napfény a katonáim pajzsán és mellvértjén, és az összes ellenséget mind miszlikbe vágjuk, és a király talán majd saját várat is adományoz nekem jutalom gyanánt, hozzá tartozó erdőkkel, folyókkal és szántóföldekkel meg dolgos kezű jobbágyokkal.

Hát, valahogy így képzelem én el a jövendőt. Lehet, hogy sárkány és elefánt is megfér egymás mellett a címeren, de meglehet, hogy inkább egy nagy madarat kéne rá kanyarítani. Mátyás királyunk címerében például szép, fekete holló díszlett.

Ezt majd még kigondolom, senki ne aggódjon miattam!

Dani (2019)

– Jön a Török! – kiabálja a flúgos Zozi a folyosóról, és már rohan is befelé, mert ha a Török rájön, hogy megint ő kémkedik az ajtónál, akkor vele fogja kezdeni a feleltetést.

A Török egyébként az osztályfőnökünk, aki egyben – sajnos – töritanár is. Mindkét feladatát rettentő komolyan veszi, és megszállottan gyakorolja. Amúgy Török Ernőnek hívják, ezért is lett a gúnyneve Törött Ernyő, meg azért is, mert kissé roggyantan jár, és jobbára a földet fürkészi a szemüvege mögül. Azt hiszem, abban reménykedik, hogy az iskolai folyosó egyik repedésében valamilyen kora középkori leletre bukkan, például aranyozott ivóserlegre vagy hasonlóra, és ezzel végre feladhatja a tanári pályafutását a kényszerűségből otthagyott régészi karrier kedvéért. Azt mondják, kábé húsz évig túrta a földet valami erdőben, mert az volt az elképzelése, hogy talál egy rakás régi követ, bár azt hiszem, ezeket inkább romoknak és falmaradványoknak szokás nevezni.

De az iskolánk csak tíz éve épült, ezért aranyozott ivóserlegre esélye sincs Ernyőnek, bár néha elrejtünk egy-egy ősinek tűnő csontot a tanári asztal alatt, ami előző nap még valakinek a tányérján hevert a vasárnapi ebéd után. De Ernőt nem lehet átvágni, ehhez ő túl jó szakember. Simán megkülönböztet egy tegnapi sültcsirke-alsócombot egy pár ezer éves lábszárcsonttól. Ehhez még a szemüvegét sem kell feltennie, amúgy sem nagyon találja soha.

Ernővel az a baj, hogy nagyon sértődékeny. Egy fanatikus régész, akinek az egyik szobája otthon könyvvel, a másik pedig leletekkel van tele. Hogy hol alszik, az rejtély, és az alkatából ítélve enni sem nagyon szokott. Én néha sajnálom amúgy, mert egy picit engem is érdekel a régészet, főleg a kardok meg a régi íjak, nyilak és pisztolyok. Azok azért nem semmik! Persze viccesek is, szóval nem igazán precíziós cuccok, de akkor is tök jól néznének ki a szobám falán. A modern, műholdas régészeti kutatások is izgalmasak, mert ahogy fejlődik a technika, újabb és újabb ősi dolgok bukkannak elő a föld meg a víz alól.

Nem nagyon szoktam erről beszélni, de van otthon néhány komolyabb törikönyvem. A bandánk, ami év elején alakult az osztály legjobb fejeiből, nem nagyon díjazná ezt. A vezérünk Marci, az egyik legvagányabb srác az egész suliban, és mostanában én vagyok a legjobb barátja. Rólam szokott házit másolni, engem hív föl, ha van valami, meg minden.

Persze minden fiú szeretne a legjobb barátja lenni, de ő megmondta, hogy a csapatunkba pont elég öt ember. Mi ketten, és még három fő. Aki bekerül, az viszont ki is kerülhet, úgyhogy jó, ha az ember betartja a szabályokat. A csapat szabályait Marci hozza, meg én is részt veszek benne. Legalábbis szoktam javaslatokat tenni. Van egy füzetem, abba el is kezdtem mindent felírni, de Marci a múltkor kiröhögött, hogy minek írom le, mi van, ha holnap megváltoztatja valamelyiket, és akkor kezdhetem az egészet elölről.

Úgyhogy csak otthon, magamnak írtam le. Mert engem tényleg szórakoztat az ilyesmi.

És ha már itt tartunk: Marcinak ugyan nagyobb a bicepsze, én viszont jobban gördeszkázok. Neki persze jobb a dumája, és a lányok is be vannak ájulva tőle. Engem ők nem érdekelnek, egyedül Petra, aki még véletlenül sem a szerelmem, hanem a gyerekkori barátom, mert már oviba is együtt jártunk.

Petra nem szereti Marcit, és ezen a múltkor nagyon összevesztünk. Szerinte Marci nincs rám jó hatással, de ez a mondat pont úgy hangzott, mintha az anyukája szájából vette volna ki, és szerintem ez is történt. Úgyhogy megmondtam neki, hogy szálljon le rólam, mit okoskodik, nekem sem tetszenek az ő barátnői, például Luca és Fanni kifejezetten rossz hatással vannak rá. Erre teljesen vörös lett a feje, és azt kiabálta, hogy mondjak egy konkrét példát, és én meg is tettem. Bár lehet, hogy nem kellett volna azt mondanom, hogy mióta úgy öltözik, mint a barátnői, pont úgy néz ki, mint egy két lábon járó hurkapálcika vagy szívószál. Ezen tényleg nagyon felhúzta magát. Valami olyasmit mondott, még mielőtt sírva fakadt, hogy én meg egy igazi „Marci kettő pont nulla” vagyok, de már az eredeti is annyira gáz, hogy kár utánozni.

Szóval összevesztünk, de nagyon. Hova is akartam ezzel kilyukadni?

Ja, igen. Csak oda, hogy Törött Ernyő, alias Török Ernő pont engem szúrt ki aznap, hogy feleljek, de nem készültem, mert előző délután Marcinál bütyköltük a bicaját. Ezért Ernyő rám tukmált egy kiselőadást egy általam szabadon választott témából. Javasolni akartam neki, hogy adjon inkább egy egyest, azon hamarabb túl vagyunk, de anyáék szeretik, ha jóváteszem a hibáimat, és úgy gondoltam, okosabb elkerülni a balhét. Majd összeollózok valamit a netről meg a könyveimből.

Végül is nem utálom annyira a törit, még ha ez nem is nagyon látszik rajtam.

1. fejezet

Az oskola

Pásztó mezővárosában hatan, sőt, néhanapján, amikor már nincs semmiféle mezei munka, nyolcan-kilencen is eljárunk az oskolába. A tanítónk Gergely magister, az oskolamester és kántor, aki betűvetésre, latin nyelvre, számolásra oktat minket. Meg sajnos énekre is, és ez nagy próbatétel mindnyájunknak.

Gergely mester kőből épült háza a templom tövében áll. Ott él a három lányával meg a feleségével, Zsuzsánna asszonnyal, akitől mindannyian rettenetesen félünk. Még maga Gergely is, igaz, ő megpróbálja titkolni a reszketését. De az az asszony bizony még a törökkel is elbánna! Csak jól meglendíti a nagy lábost, amiben az ebédet kavarja, és kő kövön nem marad. Na és a hangja! Amikor elkiáltja magát, hogy „Gergely! Marika! Annuska! Katóka!”, úgy szaladgál körülötte az összes pereputty, mint a tyúkok, amikor egy marék árpát hajítunk közéjük a baromfiudvarba. Nem győznek sürögni-forogni, hízelegni, csak hogy Zsuzsánna asszony ne zsörtölődjön azon az érces hangján.

De ő csak mondja a magáét, miközben marhát, tyúkot vagy kacsát főz a nagy kondérban a konyha tűzhelyén, és az oskolamester kicsi házát hamarosan betölti a sült pecsenye, a sáfrány, a rozmaring meg a fokhagyma illata. Mi meg nyelünk nagyokat a szomszéd szobában, ahol a tanulás zajlik éppen.

Gergely mester kiváló, tudós ember, de sajnos egy cseppet sem konyít a harchoz. Van egy vén gebéje, a Tüzes, de még soha nem láttam, hogy megülte volna azt a lovat. Tüzesben nagyjából annyi tűz pislákol, mint egy csonkig égett gyertyában, és ezzel mindent el is mondtam arról a lóról. Nekem nem ilyen lovam lesz, azt ugye mondanom sem kell? Az enyém, ha végignyargal Pásztón, hát mindenkinek szeme-szája eláll majd a csodálkozástól. Az emberek mind leveszik a süvegüket, integetnek és éljeneznek, meg azt mondják, hogy „hej, Gáspár vitéz, te vagy a mi megmentőnk!”. A lányok meg majd mezei virágokat és rózsaszirmot hintenek a lovam patkója elé.

Gergely magister minden áldott nap figyelmeztet, hogy túl sokat álmodozom, vagy ahogy ő mondja, révedezek bele a vakvilágba. Nem érti, hogy az ember ilyenkor készíti elő a fejében a jövendőt. Nem haszontalan cselekedet ám az, hogy mindenfélét kitalálok, mert én nemcsak kitalálom, de meg is valósítom majd az összes álmomat, mind egy szálig. Gergely mester meg csodálkozhat és bánkódhat később, mondván, hogy lám, mennyit szidtam én ezt a Gáspár gyereket, aztán mekkora nagy hadvezér lett! De én meg fogok neki bocsátani, mert a nagy vezérek, a csatát leszámítva, általában barátságosak, sőt, azt mondják, némelyik időnként még békés is.

Na, én is olyan leszek.

De szavam ne feledjem! Az oskolamester háza egy picit aprócska ennyi embernek. A lányok meg Zsuzsánna asszony legtöbbször a konyhában meg a veteményesben tesznek-vesznek, amíg mi, fiúk a betűvetést gyakoroljuk. Gergely mester fel-alá járkál a szobában, diktál, mi meg feljegyezzük, amiket mond. Néha rápillant az írásunkra, és aggodalmasan csóválja a fejét.

– Gáspár, még a macska is szebben kapar, mint ahogyan te írsz! – mondja nekem, de én megnyugtatom, hogy elég, ha én el tudom olvasni.

Samu ilyenkor nyerítve röhög, mint a kehes ló, mert jó tréfának tartja, ha a mester az én tudományomat bírálja. Na de, amikor számolásra kerül sor! Akkor jön el az én időm! Samu még mindig az ujjain számolja ki, hogy mennyi háromszor öt, de abba is folyton belezavarodik. Én meg oda-vissza fújom a szorzást meg a többit. Ahogy már említettem, egy hadvezérnek pontosan kell számolnia. A leveleit meg majd megírja helyette az apródja. Szép, gömbölyded, cirkalmas betűkkel, ahogy kell. A lényeg, hogy a pecsétviaszt majd én teszem rá a levelekre, az arany pecsétgyűrűmmel, amin a pompás címerállataim tanyáznak.

Az oskolában egyébként nagy a szigorúság. Gergely mester egy pálcát lenget a kezében, és ha nem jól felelünk, vagy netán elbóbiskolunk, ami Palkóval ugyancsak gyakran megesik, a mester bizony oda-odasuhint azzal a csípős fűzfavesszővel.

Palkó olyankor feljajdul, és azonnal elkezdi szavalni valamelyik latin verset. Egy szót sem ért belőlük, de nagyon bele tudja élni magát, mit sem törődve azzal, hogy miről szólnak. Közben mindig arra gondol, hogy Annának szaval éppen, Gergely középső leányának, aki mosolyogva hallgatja őt, és még tapsol is hozzá, meg ugrándozik örömében, mint a mezei kabóca.

Legyünk őszinték egymáshoz! Nekem Anna egyáltalán nem tetszik. Túl fitos az orra, mindig vihog, és a haját tekergeti az ujjaival. Bezzeg a húga, a kis Mária! Na, az aztán szép leány. Igaz, egy kicsit csendeske, de annál jobb! Anyám szerint málé, így mondja, de én ezt nem hiszem. Attól, hogy nem jár a szája egyfolytában, még nagyon is eszes teremtés. Tudom, mert néha szoktunk beszélgetni az istállóban, a boglyák tövében. Azt állítja, hogy ott szokta látni a mindenféle látomásokat. Mert Marikának olyanja is van, látomása, de erről csak én tudok. Megesketett, hogy titokban tartom, és én még a barátaimnak sem mondtam el.

Igaz, nem is tudom, elhiggyem-e azt a sok furcsaságot, amit mesél. Tán csak a boszorkányok beszélnek ilyen bolond dolgokat. A falu szélén is él egy-kettő, és mi, gyerekek messziről elkerüljük őket, de titkon sokan járkálnak hozzájuk gyógyító főzetekért, meg ha le kell venni a rontást a tehenekről, hogy ne apadjon el a tejük. A foltozóvarga nagyobbik lánya szerelmi bájitalt is vett a minap az egyik boszorkától. Bele akarta önteni a harangozó borába a kocsmában, de nem tudom, végül tényleg megtette-e. Hiába figyeljük kitartóan, úgy tűnik, eddig nem szállta meg a szerelem azt a szegény embert, hiába meresztgeti rá Klára a nagy, dülledt szemét.

Az oskolánk büszkesége pedig nem más, mint Rudolf, az egyik helyi nemes úr fia. Igen sokat tanul, pedig neki a tudomány csak arra kell, hogy gazdag udvarokban, ahol később sürgölődik majd, mindenféle nyelveken társalogjon a jómódú hölgyekkel és urakkal, és a legmodernebb tudományokról beszélgessen velük. Például arról, hogy a mi gömbölyű földünk nem is a világegyetem középpontja, mint ahogy azt eddig gondolták. Nem a Föld, hanem a Nap van a kellős közepén az egész nagy forgatagnak, mert kiderült, hogy egy Kopernikusz Nikolausz nevű csillagász ezt az egészet nemrég alaposan kikutatta. Gergely mester legalábbis úgy mesélte, hogy ez a lengyelországi Kopernikusz addig kémlelte az eget, amíg rá nem jött, hogy a Nap van mindennek a legközepén. Na, én erre csak azt mondom, hogy majd ha a szélét is megtalálja, akkor bátran beszélhet a közepéről, de addig kár is rá a szót vesztegetni, mert mindez csak találgatás. Ezért leszek én komoly lovag, nem pedig hóbortos tudós ember.

Rudolf apjának pedig annyi pénze, lova és birtoka van, meg annyi jobbágya, hogy csak úgy dúskálnak a vagyonban. A fia úgy néz ránk, az oskolatársaira, mint a varangyos békákra, és amikor sorban leülünk a lócára a mester szobájában, mindig kicsit távolabb húzódik tőlünk, hogy össze ne koszoljuk a csupa selyem és bársony öltözetét. Samu mindig úgy ül mellé, hogy kicsit hozzá is dörgölőzik, hátha át tud neki adni néhány bolhát, vagy legalább egy-két tetvet. Rudolf ilyenkor fintorog, és egészen a pad szélére húzódik, vagy feláll, és azt mondja: