Kőszeg Ferenc

„Csörögnek a zászlók…”

Válogatott írások 2000–2022
– szemelvények –

Pesti Kalligram
2023

© Kőszeg Ferenc, 2023
A borítón Caspar David Friedrich Téli táj
című képe látható.

ISBN 978 963 468 384 1

Ezt a könyvet Fekete Éva, negyed százada, 1997. július 19-én elhunyt feleségem emlékének és negyedik unokámnak, a 2022. július 9-én, New York városában született Franka Vera Kőszegnek ajánlom.

Tartalom

1. könyv – Alkotmányos ellenforradalom

Jobboldal, baloldal – középen semmi

Ég a ház!

Jogvédők levele a miniszterelnökhöz

Horn Gyula és mi magunk

„A Tölgyessy utca”

A túlélő hagyomány

Soros-terv, Putyin-terv…

Kettévált országban

„Nemzeti nagylétünk…”

Lincseléseink

„Nyájas óriások”

Új Trianon felé?

A magyar önrendelkezés napja

Hazudva szép az élet

Kit rettenet űz

„Hová való e népes, nem-hellén csoport?”

„Miért nem ad Magyarország feltételeket az élethez?”

Halál a repülőtéren

Alanyi jogon

Reformok évadja

„Tiszta Auschwitz”

Egy dolgos hétvége

Jönnek és mennek

Három afrikai

Rendőrzők és rendzavarók

Felszólalás az Országgyűlési Bizottságban

A rendőrségi túlkapások vizsgálatáról

A nagy lék

Puha törvény – kemény gyakorlat

Először korlátozta nemzetközi bíróság a rendőr igazoltatási jogát

Sétarepülés az ügynökügy körül

Hírszerzőink és az Unió

Társadalmi kapcsolat

A lehallgatástól az elhallgatásig

Fiat Justitia

Egy szó helyett kétezer

Népbíráskodás, elévülés – Bojta Béla

Igazságtétel, harmadik menet

A nemzeti álszentség országa

Mártír és antiszemita

Kánon kontra kánon?

Zsidónak lenni

Az integráció vége

Töprengések az összeforradásról

Válasz Zolnay Jánosnak

Halálaim

Egy régi vita jövője

…És száz évvel később

Képzelt valóság fogságában

Hálás betegek, hálás orvosok

„Nálunk a legfőbb érték…”

„Az egészség nem áru”

A beteg egészségügy

A hazudozás hagyománya

Mitől véd meg a kínai oltóanyag?

Legyőztük a koronavírust

Három év remény

A józsefvárosi kampány meg a liberális holdudvar

Orbán a volokalamszki országúton

Reichstagtűz Budapesten

Gátlástalanul

Orbán Viktor legesélyesebb ellenfele

Nem jó ajánlólevél a falusi szavazóknak, hogy Orbán Viktor kihívója Budapest főpolgármestere

Meg lehet nyerni, Márki-Zay Péter, tarts ki!

Előválasztás és választás: Sto gyelaty?

Márki-Zay és a „tiszták koalíciója”

Ellenzéki advent

Ha békét akarsz, légy készen a háborúra

Célegyenesben

„Önök lesznek a következők”

„Várjuk már, várjuk az új magyar csodákat”

„Nincsen remény! nincsen remény!”

Merre tartasz, Magyarország?

„…hoz a földre aranykort”

2. könyv – Körül és belül

Három fejezet egy megíratlan önéletrajzból

A nagybátyám, Laci

Lovas, a házitanítóm

Derűs történet a gerincműtétemről

Művek, írók, alakok

Mint a torony

Szegény szörnyetegek

Rendőr, hazudj – ha rajtakapnak, az se baj

Felkaptuk a fejünket

A Gyepsor méltósága

Album amicorum – Barátok könyve

A sárga tekintet

Párhuzamos törmelékek

„Belőlük lesz majd egyszer…”

Billegő nemzeti emlékezet

„1968 óta csak összevész”

Az Olvasó halálára

Faludy György hazatér

Egy könyv sorsa

C’est la lutte finale

Solt Ottilia, az iskolaalapító

„Nem, nem volt robbanás” Esszék

Az implózió költője

Egy letűnt nemzedék elfeledett krónikása

Egy lenyűgöző jobboldali

A poliamória klasszikusa

Szerelmeink fájdalmas szabadsága

A sors és a számla

Hármas szövetség

El a politikától

Történelmi évforduló

A Házasság hete vs. LMBT Történeti Hónap

Közelképek

Budapest szíve

A szocializmus visszatért

Milliárdos migránsok Orbán Viktor udvarában

Kit ért sérelem?

Lakók és vendégek

Az év embere

A pártos köztévé

Ne törődjön a pápával!

Visszapillantó

A vörös cápa napja

„Ez Önöknek jutott eszébe!”

A demokratikus ellenzék rangja

Egy elkallódott és megkerült történelmi dokumentum

A rendszerváltás két pillanata

Szabadság a rácsok között

Két emléktábla

A Beszélő emléktáblája a város szívében

Jegyzetek – 1. könyv

Jegyzetek – 2. könyv

Hälfte des Lebens

Mit gelben Birnen hänget
Und voll mit wilden Rosen
Das Land in den See,
Ihr holden Schwäne,
Und trunken von Küssen
Tunkt ihr das Haupt
Ins heilignüchterne Wasser.
Weh mir, wo nehm‘ich, wenn
Es Winter ist, die Blumen, und wo
Den Sonnenschein,
Und Schatten der Erde?
Die Mauern stehn
Sprachlos und kalt, im Winde
klirren die Fahnen.

Az élet fele útján

Sárga virággal és vad
rózsákkal rakva csüng le
a part a tóba,
ti nyájas hattyúk,
és részegen csóktól
a józan és szent vízbe
mártjátok fejetek.
Jaj nékem, hol kapok én, ha
tél jön, virágokat, és hol
napsugarat
és árnyékot a földön?
Falak merednek
szótlan s hidegen a szélben
csörögnek a zászlók.

Friedrich Hölderlin

Kosztolányi Dezső fordítása

Kosztolányi fordította így Hölderlin megrendítő versének az utolsó sorát. A németben nincs semmi zavaró, a Fahne (zászló) szó szélkakast (Wetterfahne) is jelent, az őszi szélben csikorognak vagy csörögnek a szélkakasok – ebben nincs semmi meglepő. A szélkakasok Arany Jánosnál is csikorognak, méghozzá élesen. De csörgő zászlók? Lehet, hogy Kosztolányi is megbicsaklott? Benjámin László „vérző zászlókról” írt, amikor Sztálin moszkvai bírálata nyomán egy pillanatra kiábrándult a létező szocializmusból, és odáig merészkedett, hogy Rákosi Mátyást görcs akarnoknak nevezte, holott egy korábbi verse szerint Rákosi „zömök férfi” volt. Kezdtem hozzászokni a gondolathoz, hogy Kosztolányi is tévedhetett.

De most rájöttem, hogy nem tévedett. A 2000 és 2022 között írott, de kötetben nem megjelent írásaimból készítettem két részes válogatást. Az első résznek politikusi címet adtam: Alkotmányos ellenforradalom, a másodiknak személyesebbet, játékosabbat: Körül és belül. Közös főcím azonban nem jutott eszembe. Aztán valahonnan a mélyből felbukkant a Hölderlin-vers. De hogy jövök én ehhez? Hölderlin az élete fele útján járt, amikor a verset írta, én pedig az emberi élet vége felé járok. Csakhogy Hölderlin is kihűlő világról ír, ahol nincs napsütés és árnyék, ahol a tó vize is szentül józan, a falak hidegen és szótlanul merednek a magasba, a virág pedig a beköszöntő tél vadrózsája. Csörögnek a zászlók.

Igen, a Fidesz világa ez, ahol a zászlók nem véreznek, de nem is lobognak. A zászlók jégkérges vászna „csörög”, akár a bilincs: nyomasztó, de nevetséges is, amilyen egy csörgő zászló lehet. Ahol egy főtisztviselő mint parancsnokáról beszél a miniszterelnökről, de bátran hozzáteszi, parancsot kizárólag a generalissimustól fogad el, a többi tábornok csak tanácsot adhat neki. Ezeket a cikkeket mind a készülődő, majd a beteljesedett Fidesz-uralom idején írtam. 2019-ben meggyőztem magam, hogy van remény, de Orbán újabb győzelme meggyőzött, hogy nincsen. A bilincseket nem látni, nem hallani. Helyettük is csörögnek a zászlók…

De kit érdekel az esemény utáni politikai publicisztika? Kit érdekel, hogyan érveltünk az ellenzéki győzelem esélye mellett, miután az ellenzék súlyos vereséget szenvedett? Kit érdekel 2012-ben, milyenek voltak a hóviszonyok a Normafánál 1912-ben? Legfeljebb egy klímatörténészt. Ahhoz, hogy ezeket az írásokat történelemként olvassuk – túl közeliek. Az aktualitásukat viszont már a választás estéjén elvesztették.

A történelem azonban akkor is érdekes, amikor éppen történik. Az, hogy 1848. március 15-ikén Pesten esett az eső, szinte az általános műveltséghez tartozik. 1945 telén minden budapesti híd a Dunába rogyott: az emberek a jégen csúszkálva igyekeztek át Budára. Hatévesen én is nekivágtam volna, de anyám persze nem engedett. 1956. november 4-én, vasárnap hajnalban arra ébredtem, hogy repülőgépek vijjognak az otthonunk felett. Összeszorult a gyomrom: vajon a félelemtől-e, vagy a gyűlölettől, hiszen tudtam, hogy a szovjet csapatok rátámadtak Budapestre? Ha akkor, tizenhét évesen már írtam volna publicisztikát, nyilván ezt a kérdést feszegettem volna első cikkeimben. Az elmúlt húsz évben, hetven-nyolcvan évesen is ezt a kérdést feszegetem: mi történik, miért történik így, így kellett-e történnie? Ha néhány olvasó velem töpreng, már megérte, hogy megírtam ezeket a cikkeket.

A jelenlegi válogatás a 2000 óta elkészült írásaimnak mintegy a felét tartalmazza. Az írások mind megtalálhatók honlapomon: koszegferenc.hu.

1. könyv
Alkotmányos ellenforradalom

1989–90 eseményeit Antall József nevezte „alkotmányos forradalom”-nak utalva ezzel 1848 történéseire: március 15. eseményeit a pozsonyi országgyűlés tárgyalásai, határozatai készítették elő, de a forradalmi napon a 12 pont és a Nemzeti dal kinyomtatása, Táncsics Mihály kiszabadítása világossá tette, az országban forradalmi események történtek és történnek. A rendszerváltás megszüntette a párturalmat, a pártok versengésén alapuló parlamenti rendszert hozott létre, és megteremtette a piacgazdaság alapjait. Ezek forradalmi változások voltak, de a fennálló törvények keretei között mentek végbe, ezért jogos az alkotmányos forradalom kifejezés.

Az ellenforradalom szó a mai nyelvben negatív kifejezés. De a francia forradalom idején azok, akik fenn akarták tartani a királyság intézményét, a forradalom ellenfeleinek, ellenforradalmároknak nevezték magukat, és ellenforradalmároknak nevezték magukat azok is, akik Károlyi népköztársaságával, a kommunisták tanácsköztársaságával szemben a régi rendet akarták visszaállítani. 1956-ban a szovjet csapatok leverték a forradalmat, amely megdöntötte a Rákosi-rendszerben létrejött önkényuralmat. Ettől kezdve nevezték az önkényuralmat megdöntő forradalmat ellenforradalomnak, és a forradalmat elfojtó ellenforradalmi erőszakot forradalomnak.

2010-ben Orbán Viktor „fülkeforradalom”-nak nevezte a szavazófülkékben lejátszódó folyamatot, amely alkotmányozó többséghez juttatta pártját. 2015-ben Orbán és Kaczyński ellenforradalmiként jellemezte közös politikai felfogásukat, amely szembeszáll két „forradalmi” folyamattal. Az egyik Közép- és Kelet-Európa beszippantása a liberális Európai Unióba, az új tagállamok rákényszerítése arra, hogy utánozzák és magukévá tegyék Nyugat-Európa liberális normáit, a másik, hogy eltűrjék afrikaiak és közel-keletiek beözönlését Európába. Kétharmados, alkotmányozó többségével Orbán meg tudja tenni, hogy a jogszabályok keretei között számolja fel a demokrácia alapintézményeit, a fékek és ellensúlyok rendszerét, a független sajtót és a független igazságszolgáltatást. Orbán rendszere ellenforradalmi, mert célja az emberi jogokra, a szabadságjogokra épülő demokrácia felszámolása, egyúttal azonban alkotmányos is, hiszen a liberális demokrácia felszámolásának egyes lépései összhangban vannak a hetente megváltoztatható Alaptörvénnyel. A kötet egyes írásai aktuális eseményekhez kapcsolódnak, de összességükben kirajzolják a liberális demokrácia felszámolásának, az alkotmányos ellenforradalom állama kiépítésének folyamatát. A huszonkét év alatt írt cikkeket dokumentumoknak tekintettem, ezért szövegükön legfeljebb kisebb stiláris módosításokat hajtottam végre. Ha úgy véltem, hogy egy-egy írás további tájékoztatást vagy magyarázatot igényel, ezt a cikk elé írt tájékoztatóban vagy az írást követő megjegyzésben írtam meg.

Jobboldal, baloldal – középen semmi

Sokadszor idézem, mert az egyik meghatározója lett az elmúlt majdnem harminc év politikájának: „El tudjátok képzelni, mi lenne itt, ha szociálliberális koalíció kerülne kormányra, a másik oldalon meg egy táborba sodródna a konzervativizmus és a radikális jobboldal? A két lövészárok között megint egy nemzedéknyi időre nem nőne fű.” A kérdést Orbán Viktor tette fel a Beszélő szerkesztőinek, Eörsi Jánosnak és e sorok írójának. Az interjú 1994. február 17-én jelent meg, azaz jó két hónappal a választás előtt. Az MSZP abszolút többséget szerzett, a Szabad Demokraták Szövetsége, az egykori demokratikus ellenzék pártja, mégis koalícióra lépett a hajdani állampárt utódpártjával. 1990-ben az SZDSZ a parlament második legerősebb pártja volt, négyévnyi koalíciós kormányzás után, 1998-ra törpepárttá zsugorodott. Demszky Gábor, a demokratikus ellenzék egyik vezető személyisége, Budapest főpolgármestere 2000-ben megpróbált módosítani a párt irányvonalán. Ez akkor már lehetetlen volt, mégis olyan lejárató kampány bontakozott ki ellene, hogy hamarosan kénytelen volt lemondani a pártelnökégről. De a legnagyobb baj nem is az SZDSZ sorvadása volt, hanem az, hogy a Fidesz vezette jobboldali tömb és a baloldal között nem maradt semmi, nem maradt meg az SZDSZ, amely liberális pártként a mérleg nyelve lehetett volna. De sorra elbuktak azok a pártok is, amelyek megpróbáltak középen maradni. A fejezet első cikkét – Demszky pártelnökké választásának rövid krónikáját – 2000-ben írtam, az utolsót 2018-ban: ekkor az ellenzéki pártok téves önértékelése segítette hozzá a Fideszt, hogy harmadszor is megszerezze a kétharmados többséget. Hogy jósolta Orbán Viktor 1994-ben: „A két lövészárok között…”

2000-ben a lemondott Magyar Bálint helyére Demszky Gábor és Fodor Gábor pályázott a Szabad Demokraták Szövetsége elnöki tisztségére. Elnökjelöltként Demszky ellenezte a liberális párt szoros szövetségét az MSZP-vel, amely az 1994-es koalíciókötés nyomán jött létre. A kérdés megosztotta a párt tagságát. A cikk Demszky elnökké választása mellett érvel. A választást Demszky nyerte meg, de tisztségéről fél év múltán leköszönt.

Ég a ház!

Nagy mázlim volt, hogy az első részletesebb tudósítást Demszky pártmegújítási elképzeléséről Svájcban olvashattam, a Neue Zürcher Zeitungban. A nagy hagyományú napilap, amelynek címe mellől az egykori Népszabadság sosem hagyta volna el a „polgári” jelzőt (s amelynek polgári voltát talán még Kövér László sem vonná kétségbe), alig palástolt elfogultsággal írt a dinamikus főpolgármesterről, aki az 1994–98-as koalícióba belerokkant pártját megpróbálja ismét önálló, esetleg a mérleg nyelve szerepének betöltésére is alkalmas politikai erővé formálni. A kampánynyitó összejövetelen, a Dunapark kávéházban, régi-régi ismerősök jöttek felém, akiket 1988 tavaszán ismertem meg, amikor egy kisvárosi tanár, egy fiatal jogász számára korántsem volt kockázatmentes elhatározás, hogy barátai, kollégái körébe meghívjon egy olyan lefeketedett ellenzékit, amilyen én is voltam akkor. Akkora volt a tömeg, hogy se látni, se hallani nem lehetett semmit. Az 1988-as indulás hangulatát éreztem. Azt képzeltem, mindenki azt érzi, amit én.

Nem így volt persze. Nyomban elkezdődött… No, nem a pezsdítő vita, hanem a nyámmogás, sopánkodás. Ezzel a szövegével még kormányon tartja a Fideszt. Diktátori hatalmat akar a pártban. Führer-elv! Az önkormányzati lobbi hatalmát fogja erősíteni. Mit kezd a sikerével? Orbán Viktor kettő… Milyen ismerős ez az örökös sunnyogás. „Ezek, akik még a saját gyűléseiket sem tudják megszervezni, sose lesznek képesek pártot alapítani”, mondták 1988 szeptemberében. „Puccs, titokban csinálták, Kis Jancsi New Yorkban nem is tud róla”, futott végig a városon a párttá alakulás küszöbén. „Jó ötlet a népszavazás, de ne fogjunk bele, mert úgyse tudjuk összegyűjteni a százezer aláírást”. „Tölgyessy Antall ügynöke, titkos kereszténydemokrata, végromlásba viszi az SZDSZ-t.” „Tölgyessy hívei: B-közép az SZDSZ-ben.” „Össze kell fogni mindenkivel, szocialistákkal, kommunistákkal, mert jön Csurka és a szélsőjobboldal.” „Borossék államcsínyre készülnek, nem is lesz több szabad választás.” „Lépjünk csak be a koalícióba, legfeljebb majd kilépünk belőle.” Vélemények mindig mindenről, végleges és megfellebbezhetetlen vélemények, hisz mi vagyunk a szürkeállomány pártjának szürkeállománya, kérlelhetetlen elemző szellemek, független gondolkodók, kívülünk Mucsa. De azért figyeljünk jól, nehogy egy hangyányit is eltérjünk a mainstreamtől, mert véletlenül még mást találunk mondani, mint amit most éppen szokás, aztán majd néznek ránk, és nézhetjük…

Anti-Tamás

Először jött Bauer Tamás. TGM (ahogyan Fodor Gábor is) valójában az ő érveit visszhangozza. Fáradhatatlanul sorjázó levelei legújabbikában, mint mindig, világosan szólt és meggyőzően érvelt az igaza mellett, noha – mint többnyire – ezúttal sem volt igaza. Ezt írta, miközben az SZDSZ három százalékon állt: „Csak az lehet célunk, hogy 2002-ben a Fidesz kibukjon a hatalomból.” Ez ugyebár kétféleképpen valósulhat meg: vagy az MSZP és az SZDSZ koalíciója, vagy az MSZP abszolút többsége révén. Az előző persze jobb volna, de az utóbbi is jobb, mintha a Fidesz kormányon marad. Lehet, hogy így van. Csak az a baj, hogy ez a politika nem az SZDSZ politikája. Ha az SZDSZ nem jelent alternatívát, akkor a választók – biztos, ami biztos – csakis az MSZP-re fognak szavazni. Különösen akkor, ha az ellenzéki együttműködés előre jelzi, Kovács László még abszolút többség esetén is ad egy-két tárcát az SZDSZ-nek. Nem kell, sőt, nem is kívánatos egyesülni ahhoz, hogy az SZDSZ mint az MSZP örök szövetségese, a szocialisták kegyelméből létezzék. Lásd a szabaddemokrata testvérpárt, a német FDP sorsát a CDU oldalán.

Tamás Gáspár Miklós nagy ívű invektívája látszólag Demszky ellen szól, valójában, mint a címe (A történet vége) is mutatja, az egész SZDSZ-t búcsúztatja, már nem is fájdalmasan, inkább zsigeri utálattal. Egyébként, inkább brahmsi, mint beethoveni módon, úgy hatodszor-hetedszer vág bele a fináléba. Mely egyre inkább őróla szól.

Orbán, Torgyán, Csurka pártja – csupa vezérpárt (Führerpartei) – mondja TGM. Aztán melléjük csapja Demszkyt és Németh Miklóst is, ők szintén vezérek lennének a maguk pártjában. An-tan-té-nusz, ki marad a végén: Kovács László! Kívülről nézvést kétségkívül Kovács László a leginkább elfogadható MSZP-vezető. De Demszky ellenében? Ez megint csak Demszky igazát támasztja alá: aki csak az MSZP-ben bizakodik, az politizáljon az MSZP oldalán. Manapság jókedélyű házibulikon amúgy is divatos az Amuri partizánokat énekelni. Bízvást használhatjuk hát a klasszikus nyelvet: TGM objektíve a likvidátorok szekerét tolja. Azaz lényegében egy gyékényen árul Orbánnal és Kövérrel.

Bizony velük. Hiszen a Fidesz tesz meg évek óta mindent, hogy a magyar politikai életet véglegesen kétpólusúvá – kétpártivá – formálja. A Kisgazdapárt épp úgy vagy még inkább felmorzsolódik a koalícióban, mint az SZDSZ 1994 és 1998 között. Kövérék átkozódva, fenyegetőzve és ígérgetve állják útját, hogy az MDF és a Néppárt – két szavazói támogatással alig rendelkező párt – közeledjen egymáshoz, és a jobboldalon netán újjáéledjen egy második komolyan vehető párt. A Fidesz felelősségét nem csökkenti ugyan, de azért ne feledjük el, hogy a liberális közép eltüntetésében óriási szerepet játszott az SZDSZ politikája is.

A párton belüli pluralizmus eltiprásának példájaként TGM az Orbán–Fodor konfliktust említi. Pedig említhette volna a Tölgyessy-ügyet is. TGM kacér őszinteséggel megvallja, mekkora szerepe volt a Tölgyessy elnökké választásakor háttérbe húzódó SZDSZ-vezetésnek és személy szerint neki magának abban, hogy a platformszabadság meg „a liberális véleményformálók médiabefolyása” felhasználásával megbuktatták Tölgyessy Pétert, „az SZDSZ szabályosan megválasztott elnökét”. Mindezt persze lehet másképp is olvasni, nem csak a párton belüli véleményszabadság szép példájaként. Nekem 1991–92 eseményei akkor is és azóta is inkább azt példázzák, miképpen veheti semmibe egy írástudó pártelit azoknak a többségi akaratát, akik a tollat csupán arra használják, hogy a szavazólapon x-et rajzoljanak választottjuk neve mellé. Persze, ha ezek az emberek nem egyenlők az írástudókkal, akkor minden rendben van. Akkor már csak azt nem tudom, mi a baja TGM-nek Tisza Pistával.

By the way: 1998 óta mintha az SZDSZ-ben is bánnák egy kicsit, hogy olyan sommásan kikészítették Tölgyessyt. Mert azért az valóban jó, ha egy demokratikus pártban vannak irányzatok. Akkor ugyanis van kiknek előre lépniük, ha a domináló irányzat kudarcot vallott. Akkor 1998-ban nem kellett volna elnökké választani Magyar Bálintot, aki az SZDSZ erős embereként az első számú felelőse volt annak a politikának, amelynek a sikertelensége Kuncze Gábort azonnali lemondásra késztette.

Demszky megválasztása az önkormányzati lobbit fogja erősíteni, jövendöli TGM aggodalmasan. Pedig „a hibásan megtervezett önkormányzati rendszer” „a korrupció legfőbb forrása”. Ez hogyan derült ki egyszeriben? Eddig úgy tudtam, hogy az 1990-ben létrehozott önkormányzati rendszer a SZDSZ egyik történelmi diadala, amelyet sikerült megóvni mind az Antall javasolta főispánoktól, mind a megyerendszer konzervatív és szocialista lobbistáitól. Eddig úgy tudtam, az SZDSZ védelmezi az önkormányzatok költségvetési támogatását a mindenkori kormány pénzelvonó kapzsiságával szemben. Eddig úgy tudtam, a korrupciót egyebek közt az összeférhetetlenség laza szabályozása, a kormányzati tevékenység nyilvános ellenőrzésének hiánya, a politikai és a gazdasági hatalom 1988–89-ben kialakult összefonódása, a rendvédelmi szervek működését övező katonai titkolódzás meg e szervezetek rendi szellemisége teszi lehetővé.

Eötvös és barátai centralisták voltak, tudjuk meg TGM-től. Centralista volt még XIV. Lajos, Robespierre, Joszif Visszarionovics Sztálin és a Minisztertanács Tanácsi Hivatala, amely 1972-től kezdve – Ceaușescu előfutáraként – levezényelte a halálra és beolvadásra ítélt kistelepülések szisztematizációját.

Miért Demszky?

TGM büszke úrlovasnak nevezi Demszkyt, ha jól érzékelem, gunyoros éllel. A lovakról nem tudok semmit, de vitorlázni vitorláztam Demszkyvel („O navis … etc.”), méghozzá viharos erejű szélben. Úrhajósi képességeit mi sem bizonyítja jobban, mint az, hogy nem törtük össze a hajót, noha én voltam a Mannschaft.

A neve természetesen kezdettől fogva ott volt a szóba jöhető főpolgármester-jelöltek névsorában, de az SZDSZ akkoriban – tartsuk távol a pártcsatározásokat a várospolitikától! – nem politikust akart látni a főpolgármesteri székben. Aztán a szakember jelölt az SZDSZ-ügyvivők előtt kijelentette: mindent el fog követni a győzelemért, de ha történetesen az MDF jelöltje győzne, az se baj, mert az is nagyon jó mérnök.

Demszky, érveltem mellette, sportember. A politikai versenyhez éppúgy hozzátartozik a győzni akarás, mint a sportversenyhez. Tessék elképzelni, hogy valaki a szemére veti Kovács Ágnesnek vagy Csollány Szilveszternek, miért akar feltétlenül az uszodában, vagy a gyűrűn győzni, hiszen vannak az életben más értékek is. Demszky azóta két közvetlen választáson igazolta a győzni akarás erejét.

Demszky a demokratikus ellenzékben is a maga útját járta. Nem tartozott a Beszélő köréhez, amely elsősorban Kis János révén széles körű értelmiségi kapcsolatrendszerrel rendelkezett, Nagy Jenő társaságában a saját szakállára kezdte a szamizdatkészítést. Ő volt az első, aki rájött, hogy ezt is csak piaci alapon lehet csinálni: a nyomdászokat, a stencilgépek kezelőit, akiktől munkát vár, és akik az állásukat kockáztatják, tisztességesen meg kell fizetni. Ehhez pedig el kell adni a kiadványokat, gyorsan, üzleti mennyiségben.

Az ellenzéki szolidaritás Demszky felfogásában nem zárta ki a versenyt. A Hírmondó megjelentetésével konkurenciát támasztott a Beszélőnek. Nemegyszer előfordult, hogy valaminek a kiadásával megelőzött más szamizdatkészítőket, vagy közreadott olyan anyagokat, amelyeknek a megjelentetését politikai vagy személyes okból a Beszélő-kör nem helyeselte. Különállásából mégsem lett kívülállás, nem sodródott bele a „plebejus” ellenzék sértődött csoportjába, amelynek egyes tagjai, ha nem szálltak ki teljesen a politikából, manapság a Fidesz jobb oldalán vagy a MIÉP-ben találhatók. A Beszélő előállításában Demszky hosszú időn át nem vett részt: a két apparátust, már csak konspirációs okokból is, külön akartuk tartani. Miután Orosz István, a Beszélő nyomdásza Angliába emigrált, és hosszas keresés után sem találtunk a folyóirat számára biztos műhelyt, 1986-tól a Beszélőt is Demszky állította elő. Ódzkodásunk ellenére nélkülözhetetlen lett számunkra.

Amikor 1989 nyarán, egy év után hazatért Amerikából, az SZDSZ élén a döntéseket részint már olyan emberek hozták, akik nem tartoztak a demokratikus ellenzék legszűkebb magjához. „Nem megsértődni kell – mondta Demszky. – Nélkülözhetetlenné kell tennünk magunkat.” 1990 őszén az önkormányzati választáskor már nélkülözhetetlen volt. Ma, ha az SZDSZ túl akarja élni zuhanását, ismét nélkülözhetetlen. Vajon ez a fogalom mond-e valamit „az önmagukba vetetett szilárd hitetlenség” (TGM) óvodás prófétáinak?

Kíváncsi volnék, hogy azok a derék értelmiségiek, akik örökösen „a demokratikus ellenzék” értékeit kérik számon az SZDSZ politikusain, mit vethetnek Demszky szemére?

Ma a fővárosban egy hajléktalannak több esélye van rá, hogy ágyhoz, ellátáshoz jusson, egy családot kevésbé fenyeget, hogy tartozásai miatt kilakoltatják, mint az ország legtöbb városában. Pedig az 1990-ben megválasztott SZDSZ-es polgármesterek jó részét sem a fővárosi, sem az SZDSZ-es szolidaritás nem tartotta vissza attól, hogy a fővárosi szociálpolitika ellenében érvényesítsék nem is a kerületi érdekeket, hanem a saját rendpárti elveiket. Nekik ugyanis nem voltak szetás hagyományaik. Solt Ottilia, akit Demszky máig is szókratészi értelemben vett daimonjának tekint, nem fukarkodott az SZDSZ-politikusok bírálatával. A főpolgármesterről ellenben ezt írta: „Demszky Gábor az első nevezetes politikus, aki a legszélesebb nyilvánosság előtt kijelentette: van olyan dolog a világon, amelyben tévedett. Rosszul döntött és a rossz döntését korrigálni akarja. Ez a képesség talán az egyén függetlenségéből származik. A szuverenitásból. Amit nem örököl az ember, hanem tanul. Demszky, az az elmúlt tíz év talán mégsem volt fölösleges.”1

Szuverenitását bizonyítja számomra, hogy az SZDSZ vezető politikusai közül elsőként de facto megkövette Tölgyessy Pétert, leült vele vitázni a nyilvánosság előtt, és visszahívná szerveződő csapatába. Az viszont már Tölgyessy szuverenitását igazolja, hogy Fidesz-képviselő létére és az ajánlat visszautasítása ellenére vállalta a nyilvános szereplést Demszkyvel.

Valóban vége?

Az SZDSZ „kettős kötöttségű” híveinek kár azzal ijesztgetniük magukat, hogy Demszky a végén még a Fidesszel lép koalícióra. Orbán és Kövér előbb vállalja a kisebbségi kormányzást a MIÉP külső támogatásával, vagy akár az ellenzékbe szorulást, de talán még a nagykoalíciót is, mint az együttkormányzást az SZDSZ-szel. Legkevésbé Demszkyvel, akitől még tartanak is, valamivel több joggal, mint elődeitől vagy riválisától.

Reálisan ma Demszky arra törekedhet, hogy az SZDSZ a 2002-es első fordulóban 12–15 százalékot érjen el. Hosszú távban gondolkodik, nem ragad le 2002-ben. Demszky abból a lelki összeborulásból akarja kiszabadítani az SZDSZ-t, amelyet a Charta hozott létre a szocialistákkal 1992–93-ban. Önálló, harmadik, polgári liberális erőt akar teremteni, egy liberális, polgári Magyarország érdekében. Ennyit mond, ennyit akar, nem többet. De azért ez – az ellentábor felhördülése bizonyítja – nem kevés.

Az SZDSZ-nek mindig is az volt baja, hogy nem akadt a pártot megszemélyesítő első számú politikai vezetője. Az első és utolsó igazi vezető, Kis János nem vállalta, hogy a parlamenti frakció élére álljon. Kuncze megszemélyesítette a pártot, de alatta a vezetés kollektívabb, azaz felelőtlenebb volt, mint bármikor. Pető Iván, mint Tölgyessy írta, inkább egy igazgatótanács elnökeként állt a párt élén, nem politikai vezetőként. Magyar Bálint, az SZDSZ igazi erős embere, éveken át a háttérben maradt, s végül afféle csődgondnoki szerepben állt a megvert párt élére, eleve átmeneti időre. Ha Demszky elnök lesz, helyreáll az európai politikai életben szokásos rend: a párt megszemélyesítője és politikájának első számú meghatározója ugyanaz az ember lesz. Ilyen értelemben volt politikai vezető Konrad Adenauer vagy Willy Brandt, Margaret Thatcher, Charles de Gaulle, François Mitterrand. A Führertől nem abban különböztek, hogy nem voltak vezérek, hanem abban, hogy le lehetett őket váltani.

A történelem nem négy évig tart. Az SZDSZ számára ma a legfontosabb feladat, hogy újraépítse a magyar politika elveszett harmadik szektorát. E politika alternatívája az önfeladás és/vagy kihullás a parlamentből.

Tetszenek emlékezni Brecht versére: Buddha példázata az égő házról. A biztonság kedvéért ide írom a vers néhány sorát, valamint – a magyar közírók gyakorlatával ellentétesen – a fordító, Hajnal Gábor nevét:

„Nemrég láttam egy házat. Égett. A tetőt
Nyaldosta a láng. Odamentem és megláttam,
Hogy emberek vannak még benn. Az ajtóból bekiáltottam,
Hogy ég a tető, és felszólítottam őket,
Gyorsan menjenek ki. Ám az emberek
Nem siettek. Egyik megkérdezett,
Miközben szemöldökét perzselte már a hőség,
Mi van odakünn, nem esik-e az eső,
Nincs-e szélvihar, s másik házat hol találnak,
S még kérdeztek tovább. Nem válaszoltam,
Hanem kimentem. Ezek gondoltam én,
Bennégnek mind, míg kérdezősködnek.”

Népszabadság, 2000. március 9.

„Nemzeti nagylétünk…”

„Hősvértől pirosult gyásztér, sóhajtva köszöntlek,
Nemzeti nagylétünk nagy temetője, Mohács!”

Kisfaludy Károly Mohács című verse hosszú időn át mellőzhetetlen darabja volt a középiskolai irodalomoktatásnak. Háttérbe szorulásának okai közt szerepe lehetett annak is, hogy a történelmi tudat szembenézett a ténnyel, hogy a középkori magyar királyság nem a mohácsi csatavesztéssel szűnt meg. II. Lajos halála után az ország két királyt választott: Habsburg Ferdinándot és Szapolyai Jánost. A két király háborújában Ferdinándot német csapatok támogatták, János király pedig a mohácsi győztes, Szulejmán szultán segítségét kérte. A törökök 1541-ben csellel elfoglalták Budát: a középkori királyság ezzel szűnt meg. Ettől kezdve szuverenitását a magyar királyság sosem nyerte vissza. Bár az 1867-es kiegyezés nagymértékben helyreállította az ország autonómiáját, a soknemzetiségű királyság csak a Habsburg-birodalom részeként maradhatott fenn. A birodalom 1918-ban bekövetkezett összeomlása után a nemzetiségi törekvések szétszakították a történelmi országot: Trianon akkor is bekövetkezett volna, ha a központi hatalmak nem vesztik el a háborút. A két világháború között a magyar politika fő törekvése a trianoni döntés revíziója volt. A Fidesz-kormány ezt próbálja újjá éleszteni, holott pontosan tudja, hogy Trianon revíziójának ma már semmiféle realitása nincs. A fejezet írásai a kormányzati trianonozásról, a jelenlegi etnikai ellentétek kétbalkezes kezeléséről szólnak.

„Lamberg szívében kés” – írta Petőfi elégedetten. A lincselést a szabadság olyan elkötelezett híve is ünnepelheti, amilyen Petőfi volt. Szögi Lajos tanárt a gyerekei szeme láttára lincselték meg Olaszliszkán. Mind a lincselés, mind a lincselést követő társadalmi reakció a magyar társadalom szörnyűséges tudatállapotának megnyilvánulása volt.

Lincseléseink

Olaszliszka, Békés község a Bodrog partján

Lehajtott fejjel, szégyentől és kétségbeeséstől gyötörten, szörnyűségek előérzetétől rettegve kellene az emlékezetünkben őriznünk azt, ami 2006. október 15-én (véletlenül éppen a nyilas hatalomátvétel 62. évfordulóján) Olaszliszkán történt. Ehelyett az elsőfokú ítéletet a mérsékelt sajtó elégedett ujjongással fogadta, a radikális pedig még végletesebb bosszút követelő gyűlöletkórussal. Pedig a szörnyűségnél, ami történt, annál, hogy Szögi Lajos tanárt a gyerekei szeme láttára, halálra rugdosták, szörnyűbb az, hogy megtörténhetett. Hogy a magyar társadalom olyan elgyötört lelkiállapotban van, hogy akár egy félreértés, amelyet könnyű lett volna tisztázni, tragédiához vezethet. A bekövetkezett tragédia pedig ahelyett, hogy kijózanodásra késztetne, újabb tragédiákkal fenyegető indulatokat vált ki. Az áldozatok tragédiáját a vétkesek tragédiája tetézi.

A lincselés hagyománya

A Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Bíróság előtt folyó per során a vádlottak védőügyvédei tiltakoztak az ellen, hogy a tanácsvezető bíró a vádlottak cselekményét lincselésnek nevezte. Válaszul Czibrik Attila bíró az ítélet szóbeli indokolásában nagy nyomatékkal használta újra meg újra a lincselés kifejezést. A szónak persze jogi értelemben nincs jelentése, a Büntető Törvénykönyv ilyen elnevezésű bűncselekményt nem ismer. A szó közkeletű értelmében azonban elmondható, hogy Szögi Lajost Olaszliszkán meglincselték.

Csakhogy a lincselés fogalmához különböző képzetek tapadnak. Az európai tudat számára az amerikai lincselés, szökött rabszolgák, vagy fehér nők megerőszakolásával gyanúsított négerek legyilkolása az újvilági barbárság legiszonyúbb megnyilvánulása volt. Amerikában viszont a lincselést sokan a közvetlen demokrácia igazságszolgáltatásának vélték. A lincselésnek megvan a nimbusza mind a jobboldali, mind a baloldali radikális hagyományban: gondoljunk csak a náci kristályéjszakára, vagy a szeptemberi mészárlásra a francia forradalomban. „Lamberg szívében kés” – tanulja minden gyerek az iskolában. A Lamberget lekaszaboló és ezért 1850. január 23-án kivégzett Kolosy György nevének emlékét máig is tér őrzi Óbudán, jóllehet a hajóhídon történt gyilkosság rosszat tett a magyar ügynek, és a tettesek felderítése érdekében a magyar kormány nyomban vizsgálatot indított. Történelmi tudatunk a délvidéki magyar kúriák felégetésének, az „oláh” felkelők kegyetlenkedéseinek emlékét őrzi, holott „népítéletek” a magyar oldalon is voltak, ha az áldozatok száma jóval kisebb volt is. De például 1848. október 12-én a tömeg 42 horvát hadifoglyot mészárolt le, továbbá két nemzetőrt, akik védeni próbálták őket. A tettesek felelősségre vonására ebben az esetben is csak a szabadságharc leverése után került sor. Az elmúlt fél évszázad legismertebb lincselési ügye a Köztársaság téri kommunista pártház 1956. október 30-i ostromához és elfoglalásához kapcsolódik. A pártházban többen azon dolgoztak, hogy „munkásmilíciát” hozzanak létre, hogy fegyveresen verjék le a forradalmat. Bár ez a törekvés szinte teljesen eredménytelen volt, a fegyveres szervezkedés terve elégségesen indokolta, hogy a felkelők el akarták foglalni az épületet. Az is igaz, hogy a pártház államvédelmi őrsége a téren több fegyveres felkelőt elfogott. Az azonban, hogy a felkelőket megkínozták és fogva tartják az épületben, nem volt igaz. A foglyokat átkísérték a rendőrség Mosonyi utcai épületébe, minthogy azonban a budapesti rendőrség a felkelés oldalára állt, onnan a foglyokat szabadon bocsátották. Tőlük értesültek a felkelők arról, az épületet viszonylag nagyszámú államvédelmi katona tartja birtokában. (Az eseményeket kutatásai alapján Eörsi László történész ismertette részletesen a Beszélőben.36) A híresztelés, hogy a pártház alatti kazamatákban emberek százait őrzik, teljesen alaptalan volt: a pártház alatt nem voltak sem titkos börtönök, sem foglyok. Az államvédelmi hatóság elleni gyűlölet viszont, különösen az október 25-i parlamenti sortűz után, nagyon is érthető, sőt, indokolt volt. A gyűlölet hihetővé tette a rémtörténeteket, a rémtörténetek fokozták a gyűlöletet. Ennek lett a következménye, hogy államvédelmiseket annak ellenére agyonlőtték, hogy megadták magukat, némelyeket agyonvertek, sőt, a hullákat is meggyalázták. Az indulatok irracionalitását jelzi, hogy a lábuknál fogva felakasztott ávósok, akiknek a fényképe bejárta a világsajtót, már nem éltek, amikor felakasztották őket.

Történelmi párhuzamok

A Gój Motorosok meg az elvbarátaik visonghatnak a felháborodástól, bloggereik írhatják a fenyegetőző kommenteket: az olaszliszkai gyilkos cigányokat az ’56-os szabadsághősökhöz hasonlítom. Akármilyen távol áll is egymástól a történelmi súlyú Köztársaság téri lincselés meg az olaszliszkai, felépítésükben vannak lényeges, közös elemek. Mindenekelőtt közös, hogy a közvetlen kiváltó ok – nem az ostromé, mert az indokolt volt, hanem a lincselő indulaté – egy utóbb hamisnak bizonyult vélelem volt: a Köztársaság téren az, hogy a pártházban elfogott felkelőket kínoznak, Olaszliszkán az, hogy az elsodort kislány meghalt. Mindkét esetben voltak azonban körülmények, amelyek a hamis feltételezést alátámasztották: az ÁVH kíméletlen harca a felkelők ellen, illetve az, hogy az elsodort kislány unokatestvére valóban cserbenhagyásos gázolás áldozataként halt meg. A háttérben pedig ott volt a Rákosi-rendszer tízéves története, a társadalmi méretű gyűlölet a hatalom gyakorlóival szemben, illetve a cigányok kiszorulása a társadalmi munkamegosztásból, fokozódó elkülönítése a többségi társadalomtól, cigányok és nem-cigányok kölcsönös gyűlölete.

A két szörnyűség indulati hátterénél is jobban hasonlít egymásra a megtorlás szándéka és a megtorlásban kifejeződő politikai üzenet. Eörsi László elemzése szerint az ostromnak és a lincselésnek a védők oldalán 24 halálos áldozata volt, köztük 17 az államvédelmi karhatalomba besorozott katona. A Köztársaság tér ügyében 107 vádlottat állítottak bíróság elé, 36 halálra ítéltet végeztek ki. A forradalmat követő leszámolás első és utolsó kivégzését is Köztársaság téri elítélten hajtották végre 1956 novemberében, illetve 1961. augusztus 26-án. „[N]yilasok és más vadállatok gyilkolják a becsületes hazafiakat”, állította a Kádár-kormány első felhívása, amelyet 1956. november 4-én, hajnalban még Kárpátaljáról sugárzott a rádió. A Köztársaság tér maradt a Kádár-rendszer önigazolásának utolsó érve a ’80-as évek végéig. A Magyar Gárda szónoka „vértől megrészegedett emberállatoknak” nevezte az olaszliszkai elkövetőket. Olaszliszka lett a kemény cigánypolitika követelésének egyik hívószava.

Borítékolható ítélet

A Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Bíróság május 29-i ítéletének leginkább szembeszökő furcsasága, hogy a nyolc vádlott közül hét egységesen a kiszabható, leghosszabb határozott időtartamú büntetést (15, illetve fiatalkorúak esetében 10 év) kapta. Ez azt jelenti, hogy hét elkövető, beleértve a fiatalkorúakat is, egyenlő felelősséget visel a különös kegyetlenséggel elkövetett emberölésért. Nem volt senki (kivéve a felbujtóként elítélt Horváth Dezsőnét), aki nem egyenlő intenzitással vett volna részt a bűncselekmény elkövetésében, nem volt egyetlen vádlott sem, aki akárcsak elfáradás okán előbb hagyta volna abba Szögi Lajos bántalmazását, nem volt senki, akinek az ütése, rúgása nem okozott súlyos sérülést. Emlékezhetünk: 1990 előtt az emberölés minősített esetét illett legalább egy halálos ítélettel megtorolni. Egy alkalommal két menekülő bűnöző agyonlőtt egy rendőrt, a lövést egy fiatalkorú adta le, felnőtt társa rákiáltott: „Ne lőj!” Fiatalkorút a konszolidált Kádár-rendszerben már nem lehetett halálra ítélni. Minthogy azonban egy rendőr agyonlövése nem maradhatott megtorlatlanul, a felnőttet ítélték el és végezték ki. A halálbüntetés eltörlése óta az életfogytiglani szabadságvesztés a legsúlyosabb büntetés, borítékolni lehetett, hogy egy vádlottra ezt fogják kiszabni. Persze kiszabhatott volna a bíróság tényleges életfogytiglanit is, de miért tette volna? Horváth Dezső 40 éves, 30 évnél hamarabb nem bocsátható szabadon, ezt a törvény mondja ki. Ha az ítélet jogerőre emelkedik, aligha hagyja el élve a börtönt. Összehasonlításul érdemes emlékezetünkbe idézni, hogy Simon Tibort, a Fradi népszerű labdarúgóját egy szórakozóhely kidobóemberei, köztük egy rendőr, rúgták-verték halálra. Az elkövetők emberölésért 12, 10 és 8 év fegyházbüntetést kaptak, életfogytiglani vagy 15 éves szabadságvesztés szóba sem került. A Fővárosi Ítélőtábla azonban hatályon kívül helyezte az ítéletet, a megismételt eljárásban az elsőrendű vádlott halált okozó testi sértésért 4 év 6 hónapot kapott, három társa ennél jóval kevesebbet.

Tragédia, bosszú, politika

Az ítélethirdetés után Szögi Lajos édesapja kijelentette: azt kívánja, hogy a tettesek ugyanúgy szenvedjenek, ahogy a fia szenvedett. Valószínűleg nem tudta azonban, hogy kívánsága részben már teljesült. A múlt év szeptemberében az egyik gyanúsított, Fercsák György, aki a vádirat szerint nyakon rúgta az áldozatot, s így ő lehetett a közvetlen okozója Szögi Lajos halálának, fegyelemsértést követett el a miskolci megyei börtönben. Ezután a zárkában fogva tartott gyanúsítottakat más zárkákba helyezték át, Fercsákot pedig tizenkét fegyőr olyan súlyosan bántalmazta, hogy orrcsontja eltört, félig letépett bal fülét a kórházban varrták vissza, egyéb sérülései gyógyulási idejét az orvosok 29 napban határozták meg. Az elkövetők ellen a börtön parancsnoka feljelentést tett a megyei főügyészségen, a vizsgálat még nem zárult le, jóllehet az esemény, amelyről a sajtó nem adott hírt, több mint nyolc hónappal ezelőtt történt.

Az elsőfokú tárgyaláson a megyei bíróság pontosan azt az ítéletet szabta ki a vádlottakra, amit az ügyész kért. Ebben nincsen semmi meglepő, Magyarországon az ügyészség váderedményessége 98 százalékos, sokszor elegendő volna átcímkézni a vádiratot, máris készen lenne az ítélet. Miskolcon azonban meglehetősen szokatlan dolog történt: az ügyészség fellebbezett az ellen az ítélet ellen, amelynek a kiszabását maga kérte. Kihasználva a kért három nap gondolkodási időt Martossy György csoportvezető ügyész életfogytiglani szabadságvesztést kért további négy vádlottra. Csak négyre, mert a két fiatalkorúra, továbbá Fercsákra, aki a tett elkövetése idején még nem töltötte be a huszadik életévét, az (egyelőre még) hatályos törvények alapján nem lehet életfogytiglanit kiszabni.

A Gój Motorosok, karöltve a Magyar Gárdával mindent elkövettek, hogy a tragédiából politikai ügyet kreáljanak. Az utolsó pillanatban Morvai Krisztina is színre lépett. Súlyosabb ítéletet már nem követelhetett, ebben az ügyészség megelőzte. Azt vetette fel, hogy a bámészkodók ellen, akik végignézték Szögi Lajos megölését, pszichikai bűnsegédletért kell eljárást indítani. Az ötlet gazdája a Nemzetbiztonsági Hivatal, amely 2006 szeptemberében a tévéostrom szemlélőit fenyegette meg büntetőeljárással. Morvai Krisztina pártja Borsod-Abaúj-Zemplén megyében a szavazatok 22,9 százalékát szerezte meg; ez volt a Jobbik legjobb eredménye az országban.

* * *

„Nem lehet, hogy Erdély Romániához tartozzon”, írta Ady Az oláh ügyvéd című cikkében. Úgy vélte: ezt az erdélyi románok sem akarják. Jászi Oszkár A monarchia jövőjében, amely 1918 októberében jelent meg, a monarchia föderalista átalakítása mellett érvelt, a történelmi királyság szétszabdalását azonban káros képtelenségnek minősítette. A közeljövőben rejlő fenyegetést sokszor a magyar társadalom legfényesebb szellemei sem bírták tudomásul venni. Szerbia többségi társadalma meg volt győződve róla, hogy hadseregük elbánik a lázadozó albánokkal. Ma Koszovó független állam. De vajon jobb-e a szerbeknek, horvátoknak, bosnyákoknak, albánoknak, hogy megbékélés helyett szétdúlták a saját országukat, amelynek megteremtéséről százötven éven át álmodoztak?

Hírszerző, 2009. június 16.

Kit rettenet űz

Az emberiség – és az emberiesség – egyik ősi parancsa: a menekülőt be kell fogadni, az üldözöttet védelemben kell részesíteni. Ezt a parancsot egyképpen megszegték a hatalommal rendelkezők meg a jövevényektől rettegő hatalom nélküliek. De ősidők óta léteztek szervezetek, amelyek mégis védelmet biztosítottak a menekülőknek, voltak megszentelt helyek, ahol az üldözött biztonságban tudhatta magát. A totális rendszerek csak az övékével azonos elveket vallóknak nyújtottak védelmet. A kommunizmus összeomlásának idején a volt szocialista országok sorra csatlakoztak a menekülők védelmére létre jött genfi egyezményhez. Magyarország hosszú időn át dicsekedett azzal, hogy a szovjet függőségből szabaduló országok közül elsőként csatlakozott az egyezményhez. De 1989-ben a csatlakozás korlátozott volt, csak európai konfliktusok menekültjei részesülhettek védelemben. A döntéshozók azt képzelték, hogy Magyarországon csak a határon túli, elsősorban a romániai magyarok kérnek menedékjogot. Aztán megkezdődött a délszláv háború, és tízezrével menekültek Magyarországra szerbek, horvátok, bosnyákok. A hatóságok előnyben részesítették a magyar nemzetiségű menekülteket, holott a genfi egyezmény tiltja, hogy a hatóságok nemzetiségi, etnikai alapon tegyenek különbséget a menedékkérők között. A Magyar Helsinki Bizottságnak egyre inkább az egyik fő feladatává vált, hogy jogi segítséget nyújtson a menedékkérőknek. A kormányra jutó Fidesz ellenben propagandája középpontjába állította, hogy távol tartsa Magyarországtól a válogatás nélkül migránsnak bélyegzett embereket, akiknek nagy részét üldöztetés kényszerítette arra, hogy elhagyják hazájukat. Amióta bizottság aktív jogvédő tevékenységet folytat, azaz 1993 óta, folyamatos volt a konfliktus a menekültügyi, idegenrendészeti hatóságok, végső soron a kormány és a menekülők jogait védő bizottság között. 2010 óta azonban ezek a konfliktusok világnézeti, erkölcsi küzdelemmé váltak. Az elmúlt tizenkét év történései azonban azt mutatták, hogy a húszegynéhány munkatársat foglalkoztató bizottság küzdelme a kormányzat hatalmas apparátusa ellen sem esélytelen.

Ezt a szöveget Kecskés Orsolya és művésztársai felkérésére írtam, négy ékszertervező iparművész kiállítási katalógusa bevezetőjének. A menekülttémát az indokolta, hogy a művészek a kiállított tárgyak eladásából származó jövedelmet a menekülők javára ajánlották fel. Végül azonban úgy éreztem, az írásban túl sok az irodalomtörténet és túl sok a jogi részlet. A katalógushoz új szöveget írtam, ez a Kit rettenet űz ciklus végén olvasható, címe A strucctojás gyűrű.43

„Hová való e népes, nem-hellén csoport?”

Az európai drámairodalom egy menedékjogi döntés történetével kezdődik. Danaosz király ötven lánya Egyiptomból érkezik Argoszba. Nagybátyjuknak, Aigüptosznak az ötven fia feleségül akarja venni az ötven lányt. Azok apjuk vezetésével a kényszerű nász elől menekülnek hellén földre. Pelaszgosz, Argosz királya, nem akar egyedül határozni az idegenek befogadásának kérdésében. A népgyűlés a menekülők védelme mellett foglal állást, és biztosítja számukra a beilleszkedésükhöz szükséges anyagi javakat is. Erről szól Aiszkhülosz Oltalomkeresők című drámája. Két és fél ezer év távlatából nincs különösebb jelentősége annak a filológiailag fontos problémának, hogy ez a mű a legrégibb-e a szerző hét fennmaradt drámája közül, vagy a feltételezett időpontnál tíz évvel később keletkezett. A mai olvasó és néző számára az a meghökkentő, hogy a klasszikus műnek minden lényeges problémája mennyire időszerű ma is. Pelaszgosz királynak nemcsak az idegenek befogadásának kockázata okoz gondot, hanem a szokásaik, a külsejük idegensége is.

„Hová való e népes, nem-hellén csoport, / barbár peploszban s fátylakban hivalkodó […] e női öltözet / nem argoszi, s nem is más hellén népeké – mondja Pelaszgosz. A ruházatot persze meg lehet változtatni, az etnikai jegyeket azonban nem. – Úgy látom, inkább Libüának nőihez / vagytok hasonlók, mint e föld lakóihoz. / Ilyen fajtát a Nílus táplál.” Ezen nem változtat az sem, hogy a jövevények ősanyja, Ió éppen Argoszból menekült a főisten, Zeusz feleségének féltékeny haragja elől Egyiptom földjére. A népgyűlés döntése után az egyiptomi férfiak Hírnöke hiába fenyegetőzik erőszakkal: Pelaszgosz a szabadság, ezúttal a nők szerelmi szabadsága védelmében utasítja el az erőszakot: „E lányokat pedig, ha önként, szívesen / mennek, ha szép szóval beszéled rá – vigyed; de városunknak népe úgy határozott / egyhangúan, hogy nőket erőszakkal soha/ nem enged elrabolni.” (Kerényi Grácia fordítása)

1999-ben két pakisztáni asszony kért menedékjogot Angliában arra hivatkozva, hogy a férjük rendszeresen bántalmazza őket. Az a veszély, hogy vissza kell térniük hazájukba, nem fenyegette őket: ezt kizárta a kínzás tilalmáról szóló ENSZ-egyezmény. A menedékjog azonban több mint a kiutasítás tilalma. Márpedig a genfi egyezmény nem biztosít menekültstátuszt annak, akit „csupán” családi erőszak sújt, ellenben védelmezi azokat is, akiket „meghatározott társadalmi csoporthoz” való tartozásuk miatt fenyeget üldöztetés. A négy hagyományos – faji, nemzetiségi, vallási és politikai – üldöztetés 1950-ben azért egészült ki ezzel az ötödik okkal, hogy az egyezmény védelmet nyújthasson azoknak, akiket a szocialista országokban osztályidegenként, kulákként üldöztek. A szovjet világrendszer szétesésével ez az üldözési ok fokozatosan megszűnt, annál nagyobb szerepet kapott a nemi szerep miatt bekövetkező üldöztetés. A brit parlament felsőházának jogász tagjaiból létrejött lordbíróság azt mondta ki, hogy azokban az országokban, ahol a törvények megfosztják jogaiktól a nőket, és nem védik meg őket az erőszakkal szemben, a hagyományos életformával szembeszegülő nők meghatározott társadalmi csoportot alkotnak, és igényt tarthatnak a genfi egyezmény védelmére. Ezt a védelmet hamarosan kiterjesztették például a homoszexuálisokra, ha hazájukban emiatt üldözték őket. Így tágult fokról fokra a védelemben részesülők köre, hogy lassanként elérje az argoszi szintet. Akit erőszakkal akarnak olyasmire kényszeríteni (vagy eltiltani olyasmitől), ami egyedül az emberi érzésekre tartozik, annak jár a védelem.

Budapest, 2013. július 16.

Rendőrzők és rendzavarók

Rendőri vezetők szívesen dicsekszenek azzal, hogy Magyarországon évente 1,5–2 millió igazoltatást hajtanak végre. A Magyar Helsinki Bizottság 2007–2008-ban végzett vizsgálata szerint a három helyszínen (Budapest, Kaposvár, Szeged) végzett ellenőrzés során a rendőrök hat hónap alatt 390 ezer igazoltatást hajtottak végre, ennek a költsége 335 millió forint volt, az ismertté vált bűncselekmények számán nem változtatott, növelte viszont az etnikai feszültséget, mert romák esetében háromszor nagyobb a valószínűsége, hogy igazoltatják, mint nem-romák esetében. 2021. január 14-én a strasbourgi bíróság kimondta, hogy az igazoltatás magyarországi gyakorlata sérti az emberi jogok védelmére hivatott európai egyezményt: a konkrét ok nélküli igazoltatás ugyanis, hacsak rövid időre is, megfosztja az embert személyes szabadságától, járművének, ruházatának átvizsgálása pedig a magánélethez való jogát sérti. Bár a bíróság kártérítésre kötelezte a magyar államot, a strasbourgi ítélet nem kötelezi az államot a jogszabály módosítására, olyanok pedig, akik a néhány percig tartó feltartóztatás miatt vállalják az esetleg évekig tartó pereskedést, kevesen lesznek. A tömeges igazoltatás gyakorlata a pártállam öröksége: azt jelezte, hogy az állam szervei mindig és mindenütt ellenőrizhetik az állampolgárt. A rendőrséget az állampárt irányította. Az állampárt hatalomvesztésével ez az irányítási jog megszűnt, ez azonban nem feltétlenül a szabadság növekedését jelentette, hanem azt, hogy a rendőrség önmaga irányítójává vált. A rendőrségi kivizsgálásában törvény szövegének hatpárti egyeztetése során, 1993–94-ben Pintér Sándor országos rendőrfőkapitány felháborodva utasította vissza azt a javaslatot, hogy a helyi rendőrség és a helyi önkormányzat konfliktusa esetén az önkormányzat képviselői is vegyenek részt: a rendőrség ügyeit csak maga a rendőrség vagy felettes szerve, a Belügyminisztérium vizsgálhatja. Ez a 2006-os zavargások nyomán változott meg: ekkor a jobboldali pártok követelték egy, a rendőrségtől és a kormánytól független panasztestület felállítását. 2020-ban a Fidesz mégis megszüntette a testületet, és a rendőri „túlkapások” kivizsgálását az alapjogok biztosára bízta.

A migránsveszély felfedezése előtt a bűnözés volt az a mumus, amellyel a társadalmat ijesztgetni lehetett: a bűnözés a parlamentben, a kormánypárti szónokok beszédeiben ijesztően nőtt, a valóságban csökkent. Százezer lakosra számolva a bűncselekmények száma 2008-ban Olaszországban 4546, Franciaországban 5560, Németországban 7438 volt, Lengyelországban 2804, Csehországban 3305, Magyarországon 4084. A százezer lakosra számított fogvatartottak száma ennek a számsornak épp a fordítottja: Olaszországban 97,5, Magyarországon 146, Németországban 89, Franciaországban 100, Lengyelországban 222, a Cseh Köztársaságban 196,8. Vagyis a fogvatartottak száma nem a bűnözés mértékét tükrözi, hanem a döntéshozók feltételezését bűnözés mértékéről, bűnözés és büntetés viszonyáról. Még inkább meglepőek a halálbüntetés eltörlésének következményei. A halálbüntetés eltörlése után: a szándékos emberölések száma 200-ról a 300 közelébe emelkedett. Nagy tapasztalatú rendőrtisztek mondták: 100 emberrel többnek kell meghalnia, hogy 10–12 elvetemült gyilkos megússza az akasztófát. Csakhogy az ezredfordulóra a szándékos emberölések száma a ’80-as években megszokottra esett vissza, 2005-től pedig ismét jelentős mértékben csökkent. 2010-ben ismét valamivel több, 146 ember lett gyilkosság áldozata. Bármilyen magas is ez a szám, mégis több mint százzal kisebb, mint tíz évvel korábban, pedig a halálbüntetést nem állították vissza.

Belügyi Szemle45

Az Országgyűlés Emberi Jogi, Kisebbségi, Civil- és Vallásügyi Bizottságának elnöke, Balog László jogvédő szervezetek képviselőit is meghívta a bizottság 2006. október 13-i ülésére, amely a szeptemberi zavargásokkal foglalkozott. A Magyar Helsinki Bizottság és a Társaság a Szabadságjogokért ezt megelőzően nyílt levélben fordult az igazságügyi és rendészeti miniszterhez, valamint a Legfelsőbb Bíróság elnökéhez. A Helsinki Bizottság az országgyűlési bizottság számára készített beadványában leírta, hogy a rendőrség brutálisan bánik az elfogott tüntetőkkel, vétlen járókelőket vesznek őrizetbe, az ügyészség az ügy kivizsgálása nélkül kezdeményezi az őrizetbe vettek előzetes letartóztatását, a bíróság pedig alapos mérlegelés nélkül ad helyt az ügyészi indítványnak. Az Élet és Irodalom a bizottság előtt szabadon elmondott felszólalás megszerkesztett változatát közölte.

Felszólalás az Országgyűlési Bizottságban

Tisztelt Bizottság, tisztelt elnök úr!

Engedjék meg, hogy kollégám és barátom, dr. Kádár András Kristóf szavaihoz néhány, részint szubjektív megjegyzést fűzzek. A ’80-as években számos, akkor természetesen engedély nélkül megtartott tüntetésen vettem részt, március 15-én, október 23-án. Ezeket az államhatalom és a rendőrség olykor tolerálta, olykor erőszakosan lépett fel velük szemben, mint például 1986. március 15-én vagy Nagy Imre és mártírtársai kivégzésének 30. évfordulóján, 1988. június 16-án, amikor engem is előállítottak, történetesen Demszky Gáborral és Orbán Viktorral együtt. Akkor is volt gumibotozás és volt oszlató ék. De olyan öncélú brutalitást, mint amilyenről most számoltak be az áldozatok és a szemtanúk, sosem tapasztaltam. Igaz, a ’80-as évek tüntetői sosem használtak erőszakot, és tudomásom szerint soha egyetlen rendőr sem sérült meg.

Az események politikai kontextusa ráterelte a figyelmet a rendőri, mondjuk finoman: túlkapásokra, meg az előzetes letartóztatást elrendelő, futószalagon hozott végzésekre. De téved, aki azt hiszi, hogy a most napfényre került visszásságok kizárólag a kiélezett politikai helyzet következményei. A kényszervallatások száma talán csökkent valamivel az utóbbi időben, de a bántalmazás hivatalos eljárásban – vagyis az, amiről jelenleg beszélünk, tehát az, hogy a már elfogott, megbilincselt személyt az utcán, a rendőrautóban, a rendőrkapitányságon tovább ütlegelik – ma is mindennapos. Csakhogy a rendőrök, rendőri vezetők nagyon szeretik letagadni a tényeket. Pintér Sándor belügyminiszterként az Európa Tanács kínzás elleni bizottsága jelentésére adott hivatalos válaszában azt állította, hogy bántalmazás és kényszervallatás miatt 1999-ben 134 feljelentés érkezett rendőrök ellen, s az ügyészség ebből mindössze hármat talált megalapozottnak. Valójában az egységes ügyészségi-rendőrségi statisztika szerint a feljelentések száma az adott évben 1068 volt, vádemelésre pedig 100 esetben került sor. A nyomozáseredményesség e bűncselekményeknél rendkívül alacsony, az elrendelt nyomozásoknak alig 20 százaléka végződik vádemeléssel, hiszen a bántalmazásnak többnyire csak rendőrök a tanúi, a látenciája viszont igen magas. A fogvatartott bántalmazottak általában nem mernek feljelentést tenni. Ezt tapasztaljuk most is: bántalmazásuk ügyében a Magyar Helsinki Bizottsághoz vagy a TASZ-hoz olyanok fordultak, akik szabad lábra kerültek. Múlt pénteken egy kollegámmal a Fővárosi Büntetés-végrehajtási Intézet Venyige utcai épületében beszéltünk néhány fogvatartottal, akiket szeptember 21–22-én vettek őrizetbe. Közülük is elmondták néhányan, hogy megverték őket, de feljelentést egyik sem akart tenni.

Az elmúlt hetek történései megvilágítottak egy másik kérdéskört is. A sajtóban megjelent hírek szerint az ügyészség elégedetten nyugtázta, hogy a gyanúsított előzetes letartóztatására vonatkozó kezdeményezésüknek a bíróságok az esetek 95 százalékában helyt adtak. Ez azonban egyáltalán nem jó hír. Nem azt jelzi, hogy az ügyészi indítványok annyira megalapozottak, hanem azt, hogy a bíróságok – tisztelet a kivételnek – a múltból, hogy ne mondjam, a pártállami időkből öröklött gesztussal, ráütik a pecsétet a rendőri-ügyészi indítványra. A Magyar Helsinki Bizottság felmérése alapján az előttem szóló Kádár András A vétkesség vélelme címmel egész könyvet írt erről a jelenségről. Az ott leírtak most a visszájukról igazolódtak. A közfigyelem meg talán a jogvédő szervezetek nyílt levele nyomán a másodfokú bíróság, ez esetben a Fővárosi Bíróság az előzetest elrendelő elsőfokú végzések mintegy harmadát megsemmisítette, és elrendelte a gyanúsítottak szabadlábra helyezését. A szürke hétköznapokon ilyesmire ritkábban kerül sor.

A bíróságokra a parlamentnek nincs és nem is lehet befolyása. De azért elmondom, nemrégiben végigültem egy huszonéves fiatalember tárgyalását, akit azzal vádoltak, hogy felfegyverkezve, azaz az élet kioltására alkalmas eszközökkel, csoport tagjaként hivatalos személyekre támadt. A bíróság a vádlotton kívül csak rendőröket hallgatott meg tanúként.

A rendőrök azt állították, hogy a vádlott dobálta őket. Elmondták azt is, azért figyeltek fel rá, mert fehér színű, azaz éjszaka jól látható kapucnis dzsekit viselt. Az ügyvédi kérdésre a rendőrök azt mondták: Nem tudják, mivel dobálta őket: talán kólásüveggel, talán sörösdobozzal. A vádlott azt állította, egyáltalán nem dobált. A VIII. kerületi rendőrkapitányság, mondta a bírónő, már jelezte, a térfigyelő kamerák nem működtek. Vajon mikor szoktak működni, ha ebben a helyzetben, 200 méterre a rádió székházától nem működtek? A büntetlen előéletű fiatalembert két év letöltendő szabadságvesztésre ítélték.

Az emberi jogi bizottságnak azt javaslom, kezdeményezze egy parlamenti vizsgálóbizottság létrehozását, amely áttekinti, hogyan szerepelt a rendőrség ezekben a napokban: hogyan történhetett, hogy néhány száz randalírozó elfoglalta a tévé székházát, és megsebesített száz rendőrt, a következő napokban pedig hogyan történhetett, hogy már megbilincselt embereket ütlegeltek, aláztak meg, köztük nagy számban olyanokat is, akik semmiféle erőszakos cselekményben nem vettek részt.

A tisztelt kormánypárti képviselőket arra szeretném kérni, próbáljanak odahatni, hogy a bűnüldözés és az igazságszolgáltatás szervei járjanak el a legnagyobb körültekintéssel; a fiatalokkal szemben legyenek inkább pedagógusok, mint a büntető igazságszolgáltatás képviselői. A példát statuálás ideje elmúlóban van, a megnyugvásé kell következzen. Nem tesz jót a kormánynak és a kormánypártoknak, ha a közvéleményben olyan kép alakul ki, hogy a hatalom nem jogot szolgáltat, hanem megtorolja az ellene való lázadást.

A tisztelt ellenzéki képviselőket pedig arra kérném, kritikus személetüket a rendvédelem és az igazságszolgáltatás szerveivel szemben őrizzék meg arra az időre is, amikor a karhatalmi brutalitásnak nem velük rokonszenvező tüntetők, hanem diszkózó fiatalok, külföldiek, cigányok vagy akár bűnelkövetők az áldozatai. És próbálják megértetni a szélsőséges csoportokkal, ne követeljenek forradalmat a parlamenti demokrácia ellen, ne csináljanak mártírt és ’56-os hőst a tüntetések résztvevőiből, beleértve a Szabadság téri vandálokat és valódi kődobálókat. Én ott voltam 1956. október 23-án, a Kossuth téren meg a Rádió székháza előtt is. Higgyék el, egészen más volt.

Végezetül hadd olvassak fel néhány sort Tóth Mihály professzor interjújából. Tóth Mihály a Pázmány Péter Katolikus Egyetem büntetőjogász oktatója, a Fidesz-kormány idején helyettes államtitkár az IM-ben, baloldali elfogultsággal aligha gyanúsítható. Így beszélt: „[N]agyon veszélyes és felelőtlen politikusi magatartásnak tartom azt, hogyha valaki azt sulykolja a közvéleménybe, azt próbálja megmagyarázni, hogy a kormány illegitim, erkölcsileg vagy gyakorlatilag megsemmisült, egyszerűen figyelmen kívül hagyandó. Mert hogyha ezt teszi, hogy illegitimnek minősíti a kormányt, akkor legitimálja azokat a magatartásokat, amelyeket tegnap meg tegnapelőtt láthattunk. Mert segíti egy olyan önigazoló nézetrendszer kialakulását egyes csoportokban, hogy akkor én viszont, ha a kormány illegitim, mindent megtehetek.”

Ha az elmúlt napokban embereket vertek össze, ha fiataloknak törik ketté az élete esetleg csak azért, mert pechesek voltak, a közvetlen felelősség azoké, akik ütöttek és ítéletet hoznak. De a sorsukért felelősség terheli azokat is, akik azt hirdették, sugallták, vagy csak hallgatásukkal elfogadták, hogy a baloldal választási győzelme esetén nemzeti forradalomnak kell következnie.

Élet és Irodalom, 2006. október 20.

Sétarepülés az ügynökügy körül

Aligha volt törvény az 1990-ben megválasztott parlament történetében, amelyről az 1990-ben megválasztott parlament többet vitázott volna, mint a röviden ügynöktörvénynek nevezett 1994. évi törvény. Az alatt a nyolc év alatt, amikor én képviselő voltam, azaz 1990-től 1998-ig biztosan nem volt. Ráadásul a törvény elfogadásával a vita nem ért véget. A törvény ugyanis csak arról rendelkezett, mi történjék azokkal, akiket országgyűlési képviselővé választottak, vagy más fontos közéleti funkciót töltenek be, de kiderül róluk, hogy együttműködtek az állambiztonsági szervezettel, titokban jelentéseket írtak kollégáikról, barátaikról, és ezzel esetleg súlyosan ártottak azoknak, akiről a jelentések szólnak. Az Alkotmánybíróság ellenben nem azt kifogásolta, hogy a törvény alapján hátrányok sújtanak embereket, akik olyasmit követtek el, ami elkövetésük idején nem volt bűncselekmény, sőt, dicséretes magatartásnak számított. Hanem éppen az ellenkezőjét: az információs önrendelkezési jog elve alapján azt mondta ki, mindenkinek joga van arra, hogy megtudja, milyen adatokat gyűjtöttek róla a tudta nélkül. Az Alkotmánybíróság határozata alapján született meg újabb hosszú viták után az 1996. évi XLVII. törvény, amely bizonyos „állambiztonsági” megszorításokkal az információs önrendelkezési jogot is tartalmazta, és egyúttal rendelkezett a volt állambiztonsági szervezet iratait kezelő Történeti Hivatal felállításáról. A magyar törvény távoli mintája a német törvény volt, amelyet a közhiedelemmel ellentétben nem az egyesült Németország Szövetségi Gyűlése fogadott el, hanem a még önálló államként létező Német Demokratikus Köztársaság egyetlen szabadon választott parlamentje. A Fal ledöntése után az állampolgári bizottságok szállták meg a rettegett és gyűlölt Stasi, az állambiztonsági szervezet épületeit, ők akadályozták meg az iratanyag megsemmisítését, és közreműködésükkel fogadta el a parlament a törvényt, amely elsősorban a diktatúra üldözötteinek, a megfigyelteknek a jogait biztosította. Kelet-Németországban vértelen forradalom döntötte meg a rendszert, Magyarországon ez a forradalom elmaradt. Utólag pótolni már nem lehet.

Az ügynöktörvény körüli vitákhoz két további vita is csatlakozott. A törvény kimondta, az ügynökmúltról döntő bírói testületben nem vehetnek részt olyan bírók, akiknek ítéletei időközben hatályon kívül helyezett, pártállami jogszabályokon alapultak. A leköszönő kormány ragaszkodott hozzá, utolsó aktusaként a parlament még válassza meg az ügynökbírókat. Összesen hárman pályáztak a tisztségre, kettőjükről a Nemzetbiztonsági Bizottság ülésén kiderült, hogy a kizáró szakasz rájuk is vonatkozik. Solt Pál, a Legfelsőbb Bíróság elnöke, akinek a törvény értelmében egyetértési joga volt az ügynökbírók kinevezése ügyében, megismerve a pro és kontra érveket, magabiztosan kijelentette, hogy a jelöltek alkalmasak arra, hogy a parlament megválassza őket ügynökbíróknak. Mire a választás és a parlamenti szünet után az új, már baloldali többségű parlament összeült, vaskos dosszié bizonyította, hogy a két bíró, akik újra meg újra antikommunista múltjukra hivatkoztak, sorozatosan hoztak pártállami ítéleteket, így a munkájukkal a megyei pártbizottság nagyon meg volt elégedve. Solt Pál a Nemzetbiztonsági Bizottság megismételt ülésén újból magabiztosan jelentette ki, hogy a megválasztott ügynökbírók nem alkalmasak a tisztségükre.

Négy év telt el az első szabad választás óta, a demokratikus jogállamhoz illő nemzetbiztonsági törvény azonban nem volt. Katona Pál, a polgári nemzetbiztonsági szolgálatokat irányító tárca nélküli miniszter vélhetőleg talált a fiókjában egy kész törvényjavaslatot, és gondolom, a szöveg alaposabb tanulmányozása nélkül átadta megvitatásra a Nemzetbiztonsági Bizottságnak. Átolvasva a szöveget, teljesen nyilvánvaló volt, hogy Boross Péter és Gálszécsy András irányításával készült. Külön szakasz mondta ki: a nemzetbiztonsági szolgálat feladata, hogy megakadályozza, hogy a külföldi pénzemberek befolyásra tegyenek szert Magyarország gazdasági és politikai életében. Akkor Boross Péter volt a bizottság elnöke, a Házszabály írta elő – helyesen –, hogy a nemzetbiztonsági bizottság elnöke mindig ellenzéki képviselő. Boross az egekbe magasztalta a törvénytervezetet – hogyne tette volna, hiszen az ő felügyelete alatt készült. Borossal szinte semmiben nem értettem egyet, de kiváló vitakészségét és humorát mindig elismertem. Amikor rám került a sor, azzal kezdtem, örömmel látom, hogy az elnök úr üléspontja – tudniillik az, hogy jelenleg az ellenzéket képviseli – nem változtatja meg az álláspontját. Így vagyok ezzel én is – kormánypárti létemre… Itt Boross közbevágott, csodálkozást mímelve kérdezte: Feri, te kormánypárti vagy? El kellett nevetnem magam: én sem éreztem, hogy Horn Gyula pártján volnék. Ezután hosszú huzakodás kezdődött az új tárca nélküli miniszter jogászával: itt-ott sikerült javítani a törvényjavaslat szövegén. De jó azért így sem lett. Én mindenesetre végleg elhatároztam, hogy a ciklus végén elhagyom a politikusi pályát.

Bár parlamenti életem mind a nyolc évét a Nemzetbiztonsági Bizottságban töltöttem (az utolsó években a bizottság alelnökeként), és igen sokat foglalkoztam mind az ügynöktörvénnyel, mind a nemzetbiztonsági törvénnyel, továbbá a szolgálatok tevékenységének azzal a csücskével, amire egy képviselő ráláthatott, írni viszonylag keveset írtam a nemzetbiztonsággal kapcsolatos tapasztalataimról. Ennek részben az volt az oka, hogy vigyáznom kellett, nehogy megírjak valamit, ami államtitoknak minősülhet. De az is visszatartott, hogy láttam, a kérdésnek sokkal elmélyültebb ismerői vannak: Kenedi János, Ungváry Krisztián, Tabajdi Gábor. Ennek a laza megközelítésmódnak a jelzésére használtam a fejezet címében a sétarepülés szót. A honlapomon szereplő írások közül kettőt elhagytam: még a ’90-es években írtam őket, a kötetem viszont válogatás a 2000 és 2022 között készült írásokból. Viszont hozzátettem a fejezethez egy, a múltba tekintő terjedelmes írást, amely két részben jelent meg az Átlátszó felületén. Márki-Zay Péter Orbán kormányát ezer év legkorruptabb kormányának nevezte. Nem rendelkezem elég alapos történelmi ismeretekkel, hogy elfogadjam vagy elutasítsam ezt a megjelölést. Az azonban biztos, hogy legalább az ország bizonyos tájegységein 1996–97-ben elég nagy és elég látványos volt a korrupció: benne voltak rendőri és önkormányzati vezetők, országos hírű politikusok és falusi elitek. A Fidesz maffiaállamának voltak közvetlen előzményei.

2013. február 26-án Lázár János, akkor éppen a Miniszterelnökség államtitkára, a titkosszolgálatok feladatairól tájékoztatta a nyilvánosságot. A titkosszolgálat feladata például, hogy felderítsék, mi motiválja az Európai Uniót, hogy újra meg újra kötelességszegési eljárásokat indít Magyarország ellen. A cikk felidézi a kommunista titkosszolgálat jelentős eredményeit: Rómában a papi hírszerzők megszerezték a pápai magánkihallgatások szó szerinti jegyzőkönyvét, Németországban a magyar titkosszolgálat által beszervezett Conrad Lee őrmester harmincezer oldal szupertitkos dokumentumot fényképezett le, és juttatott el végső soron a szovjet hírszerzéshez.

Hírszerzőink és az Unió

Az Információs Hivatal (IH) költségvetési támogatása 2013-ban 10 milliárd forint fölé emelkedik. A 2012-es költségvetéshez képest ez 31 százalékos emelkedést jelent. A felsőoktatás költségvetési támogatása ezzel szemben nominálisan 28 százalékkal csökken. Az IH száz új munkatársat vesz fel, az egyetemeknek szellemi és fizikai erejük teljében lévő professzorokat kell nyugdíjba küldeniük. Kézenfekvő a megoldás: vegye fel az IH a professzorokat. Tudnak nyelveket – az IH-nál ez kiemelten fontos szempont. Nádasdy Ádám mint Shakespeare fordítója otthonosan mozogna nemcsak II., de I. Erzsébet udvarában is.

Felderíthetné, hogy Essex összeesküvése nem irányult-e voltaképpen Magyarország ellen, és nem törekedett-e Nelson admirális a körmöci arany világpiaci értékének a lerontására. Még többet érne, hogy a professzor Dantét is fordít, hiszen Olaszország a magyar hírszerzésnek mindig is főiránya volt. A Dante-vonal most, XVI. Benedek pápa lemondása után különösen fontos, hiszen a firenzei költő a pokol bejáratánál személyesen is találkozott V. Celesztinnel, az utolsó pápával, aki Benedek előtt lemondott Szent Péter trónjáról. Friss információi esetleg segíthetnek abban, hogy a konklávé ne holmi éjszínű erdei gorillát válasszon pápává, hanem Erdő Pétert, aki Orbán Viktorral és Schmitt Pállal együtt már három hónappal a nyitóparti előtt megnyitotta a Buddha-Bar Hotelt, az épülő-szépülő Ferenciek terén. Egy katolikus bíboros, aki ilyen csodára képes, bizonyára beválik pápának is.

Hírszerzőink dicsősége

Boldogult ellenzéki koromban nem sokba vettem a magyar hírszerzést. Úgy véltem, fő feladata, hogy a nyugati emigrációról jelentsen; továbbá, hogy külföldön figyelje azokat, akiket itthon a III/III. figyelt. Ezt jól sejtettem, 1997 táján zanzásítva megkaptam néhány jelentést, amelyeket hűséges követőim Amerikában készítettek rólam. Mégis utólag be kellett látnom, alaptalanul voltam kishitű. Tabajdi Gábor és Ungváry Krisztián könyvéből53 tudom, a magyar hírszerzés Rómában, a Pápai Magyar Intézetben tanító vagy tanuló papi ügynökök segítségével a pápa dolgozószobájába is bejutott: szó szerinti feljegyzései voltak arról, mi hangzott el a pápa négyszemközti beszélgetései során.54 A magyar és a lengyel titkosszolgálat erőfeszítései nyomán, 1970 és 1978 között a kommunista hírszerzés szöveghű jegyzetekkel rendelkezett a négyszemközti pápai kihallgatásokon elhangzottakról. Még sikeresebb volt a katonai hírszerzés. Clyde Conrad Lee, Német Szövetségi Köztársaságban szolgáló amerikai őrmester harmincezer oldalnyi szupertitkos dokumentum fénymásolatát juttatta el Budapesten keresztül Moszkvába. Az életfogytiglani szabadságvesztést kimondó ítélet indokolásában a német bíró így fogalmazott: „Ha kitör a háború a NATO és a Varsói Szerződés között, a Nyugat a biztos vereséggel nézett volna szembe. A NATO hamarosan arra kényszerült volna, hogy válasszon a megadás és az atomfegyver bevetése között. Conrad árulása arra ítélte a Szövetségi Köztársaságot, hogy nukleáris csatatérré változzon.” Belovai István alezredest, aki felhívta a CIA figyelmét a szovjet hírszerzéshez áramló anyagokra, a magyar bíróság kémkedésért és hazaárulásért ugyancsak életfogytiglanira ítélte. A rendszerváltás után elnöki kegyelemmel szabadult, rehabilitálását azonban mind a jobboldali, mind a baloldali kormányok megtagadták. A titkosszolgálati tiszteket, akik az amerikai őrmestert beszervezték, foglalkoztatták, és egymillió dollárt fizetek ki a számára, annak idején minden bizonnyal előléptetéssel és kitüntetésekkel jutalmazták. Ha még élnek, ma is élvezik ezredesi és tábornoki nyugdíjukat. A Szovjetuniónak tett szolgálatuk sosem minősült hazaárulásnak.

Lázár János listája

A fent leírt sikereket a magyar titkosszolgálat olykor versengő, olykor egymás ellen is dolgozó, de a kemény szovjet felügyelet alatt elsősorban mégis együttműködő titkosszolgálati világrendszer részeként érte el. A jövőben ellenben a magyar titkosszolgálat a maga unortodox magányában gazdasági hírszerzéssel és gazdasági elhárítással fog foglalkozni, méghozzá baráti országokban. Figyelemmel kell kísérni az orosz–német együttműködést a gázszállítás kérdésében, ismertette Lázár János, a Miniszterelnökség államtitkára február 26-án a titkosszolgálatokra váró nehéz, új feladatokat. Fontos feladat annak a felderítése, mi motiválja az Európai Unióban a Magyarországgal szemben folyó kötelességszegési eljárásokat. Nem lehet, hogy a motiváció egyszerűen az, hogy Magyarország sorozatosan megszegi az EU-s kötelezettségeit, és közben újra meg újra megpróbálja átverni az uniót. Így tesz, amikor centralizálja a hírszolgáltatást, egypárti médiatanácsot hoz létre, amikor megpróbálja lehetetlenné tenni a Klubrádió működését. Így tesz, amikor sorozatos alaptörvény-módosítással próbálja alkotmányossá tenni azt, ami nem alkotmányos. Nem a magyar alkotmányhoz viszonyítva alkotmányellenes, hiszen magyar alkotmány már rég nincs, hanem civilizált államok jogrendjéhez viszonyítva. Hogy lehet például az állam és az egyház különválasztásáról beszélni, ha az országgyűlés dönti el, melyik felekezet minősül egyháznak, és melyik nem? Folyamatosan figyelni kell az állami kötvénypiacot, folytatta Lázár a feladatmeghatározást. Vajon mit kell rajta figyelni? Az állam csak tudja, kinek mennyi kötvényt adott el. A Franklin Templetonról például mindenfajta titkosszolgálati közreműködés nélkül is tudható, hogy kétezer milliárd forint értékben vásárolt magyar államkötvényt. Ez a teljes magyar államadósság mintegy tíz százaléka. A kötvényeladás nem csökkenti, csak továbbgörgeti az államadósságot, méghozzá meglehetősen költséges módon. A tőkepiaci előrejelzéseket valóban figyelni kell. De talán nem a titkosszolgálatnak, hanem gazdasági elemzőknek.

A hírszerzés rendszerváltás utáni tevékenységéről még annyit sem lehet tudni, mint a titkosszolgálatok hazai tevékenységéről. A hazai tevékenységről egy-egy botrány néha (azért annyira nem is ritkán) fellebbenti a fátylat. A külhoni titkosszolgálati munkáról a Nemzetbiztonsági Bizottság tagjai is csak általános információkat kapnak. Persze lehet, hogy húsz év múlva kiderül, napjaink magyar hírszerzői hatalmas sikereket könyvelhettek el, felderítették …… legféltettebb titkait, elhárították az ellenséges …… hazánk ellen irányuló támadását. Csak a pontok helyébe lehetőleg ne kerüljenek a közeljövőben valóságos országnevek.

Nyírfácska

1995-ben Oroszország választásokra készült. Világpolitikai jelentőségű kérdés volt, hatalmon marad-e Jelcin, folytatódik-e az ország felemás polgárosodása, vagy megfordul a folyamat, és kezdetét veszi a szovjet rendszer restaurációja. A magyar nemzetbiztonsági szolgálatok is erősíteni akarták pozíciójukat. A magyar hírszerzés mindenekelőtt hídfőállást próbált kiépíteni az egykori szovjet határ közelében, Északkelet-Magyarországon. Bizalmi emberüknek egy volt állambiztonsági tisztet szemeltek ki. A bizalmi ember elsődleges feladata helyett főként hazai politikusokról és a régió önkormányzati vezetőiről gyűjtött adatokat, mondhatni pártatlanul, egyként eláztatva szocialistákat, kisgazdákat, fideszeseket és liberálisokat. Ebből pattant ki 1997-ben az elhíresült Nyírfa-ügy. De azért a derék (korábban már nyugállományba helyezett) elhárító tiszt a tulajdonképpeni megbízatásáról sem feledkezett meg: szorgalmasan gyűjtötte az információkat, és arra a következtetésre jutott, hogy az 1996-ban esedékes elnökválasztást Borisz Jelcinnel szemben Gennagyij Zjuganov, a kommunista párt vezére fogja megnyerni. Ez korántsem volt abszurd feltételezés, de nem is kellettek hozzá titkosszolgálati adatok. Erre az eredményre jutott az oroszországi helyzet számos elemzője, ezt a véleményt támasztotta alá a kommunisták előretörése az 1995. decemberi Duma-választáson. A nyírségi stratéga azonban nem elégedett meg azzal, hogy továbbította az információit. Úgy vélte, tekintettel a várható oroszországi fordulatra, a Horn-kormánynak is meg kell változtatnia a politikáját, le kell állítania a privatizációt, és kapcsolatokat kell kiépítenie a jövő orosz vezetésével. Kiszemelte a régió egyik MSZP-s országgyűlési képviselőjét, aki a 1980-as évek első felében egy szovjet főiskolán tanult.

A honatyát különösen alkalmassá tette a feladatra, hogy egyik hajdani tanára, Zjuganov tanácsadói köréhez tartozott. A képviselő és volt professzora, vélhette a kiérdemesült kémelhárító, megkezdhetik az új államközi kapcsolatok kiépítését. A tervet persze a nemzetbiztonsági szolgálatok illetékes vezetőinek is jóvá kellett hagyniuk. Azt, hogy maga a képviselő tudta-e, mi a megbízatásának háttere és távlati célja, homály fedi. Közben Oroszország leggazdagabb pénzemberei is rájöttek, hogy a kommunisták győzelme a pozícióikat fenyegeti. Hamarjában 3 millió dollárt dobtak össze Jelcin kampányára; Jelcint támogatta a nyugati világ is. Az 1996-os elnökválasztást végül a hivatalban lévő elnök nyerte meg, a második fordulóban 53,8 százalékos többséggel. A hazai megbízottat pedig elsodorta az 1997 tavaszán kirobbanó Nyírfa-botrány. 1999-ben Jelcin átadta az elnöki hatalmat Putyinnak, azóta a magyar–orosz kapcsolatok fejlesztésén egy másik magyarországi politikus, alcsútdobozi és felcsúti Orbán Viktor dolgozik.

Igazságtalan volna a fentebb leírt dilettáns akcióval példázni a magyar hírszerzés teljesítményét. 1996 őszén zártkörű konferenciára került sor, amelyen hírszerzők, diplomaták és civil szakértők beszéltek Oroszország helyzetéről, az orosz politika kilátásairól. Nyilvánvaló volt, hogy a hírszerzők még ebben a zárt körben sem számolhattak be olyan ismeretekről, amelyekből bárki az információk megszerzésének konkrétumaira következtethetett volna. Valószínű tehát, hogy a hírszerzők többet tudtak, mint amennyit elmondtak. De amit elmondtak, az inkább kevesebb volt, mint a külügyesek és a civilek információi. Arról a kérdésről például, amely az adott pillanatban Magyarország számára döntő fontosságú volt, a NATO-csatlakozás kérdéséről meg arról, hogyan fogadja az orosz politika a volt szocialista országok csatlakozását a NATO-hoz, elsősorban a külügyesek beszéltek. Jelenleg bazári alkudozás folyik, mondta egy öreg külügyi róka, a minisztérium egyik legtapasztaltabb szakértője. Mindkét fél magasabb árat mond, mint amekkorát reálisnak tart. Lehet, hogy Oroszország kétoldalú szerződést fog javasolni a NATO és Oroszország között… Ez a feltételezés telitalálatnak bizonyult. 1997 májusában Jevgenyij Primakov orosz külügyminiszter és Javier Salona NATO-főtitkár Párizsban aláírta az együttműködési megállapodást. 1999 márciusában Magyarország, Lengyelország és a Cseh Köztársaság lett a NATO tagja, majd fokozatosan elhárultak az akadályok a többi volt szocialista ország csatlakozása elől is.

A leginkább informatív és egyúttal a legélvezetesebb előadást Oroszország helyzetéről egy minden szolgálati és hivatali kötöttségtől független szakértő tartotta: Szilágyi Ákos. Az internet korában, amikor a hírportálok egy órán vagy esetleg perceken belül beszámolnak az eseményekről, amikor ezrek és tízezrek osztják meg az információikat a közösségi oldalakon, mondják el tapasztalataikat és a véleményüket blogokon, alig marad tere a hagyományos hírszerzésnek. Figyelmes olvasókra, okos elemzőkre van szükség, nem álruhás kémekre.

Banki kémek

A Nemzetbiztonsági Bizottság zárt üléseket szokott tartani. Annak, hogy Lázár János a bizottság nyílt ülésén számolt be a kormány hírszerzési terveiről, nem lehetett más célja, mint a dupla figyelemfelhívás. Ide süssetek, ti ott Brüsszelben: mostantól figyelünk ám rátok, kifürkésszük, mit mesterkedtek ellenünk. Ilyeneket az ember az ellenségének üzen, nem a barátainak. Ha a magyar kormány, a kormányzó párt, ellenségének tekinti a brüsszeli döntéshozókat, megeshet, hogy azok is ellenségüknek tekintik a hivatalos Magyarországot. Aztán majd ők is azt mondják: wellness-fürdőre pályáztok (mintha nem volna már bőségesen elegendő), díszburkolatot szeretnétek a városotok főterére? Fityiszt az orrotokra! Faragjátok le a kémeitek költségvetéséből, vagy kérjetek pénzt Ilham Alijev azeri elnöktől.

Na persze a svájci bankokban elrejtett adózatlan jövedelmekről nem lehet információt szerezni az internetről. A svájci banktitkok kifürkészéséhez a bankba beépült hírszerzők kellenek. Csak az a kérdés, néhány 100 millió, vagy akár 1–2 milliárd elrejtett adóforint felkutatása megéri-e, hogy a Neue Zürcher Zeitung adja hírül: MAGYAR KÉMEKET ÍTÉLT EL A WINTERTHURI BÍRÓSÁG.

Origo, komment.hu, 2013. március 21.

Fiat Justitia

Fiat Justitia – Legyen igazság! Ezt sokan úgy értik, az ártatlannak ne legyen bántódása, a bűnös pedig bűnhődjön a tettéért. A jogállamhoz azonban ennyi kevés. A jogállamhoz az is hozzátartozik, hogy senkit ne tekintsünk bűnösnek, amíg az illetékes bírósága bizonyítékok alapján ki nem mondta a bűnösségét. A bíróság ítéletének viszont csak akkor van hitele, ha a vádló és a vádlott egyenlő fegyverekkel küzdenek, mint egy párbajban. Ezen azonban többnyire fennakad a közvélemény. A vádlott elvetemült gyilkos, mindenki tudja. Miért kell magas szintű jogi védelmet biztosítani a számára az adófizetők pénzén? Miért védi egy jogvédő szervezet ordas eszmék hirdetőit? Nevezhetünk-e mártírnak egy embert, akit egy koncepciós per vádlottjaként ítéltek halálra, végeztek ki, noha tudjuk, ez az ember antiszemita volt, és országgyűlési képviselőként megszavazta a zsidótörvényeket? Fiat Justitia cím alatt vitacikkek sorakoznak: a Magyar Helsinki Bizottságot olyanok bírálták, akik alapjában egyetértettek a jogvédő szervezet tevékenységével. Megvitatni az ilyen kérdéseket érdemes.

Bácsfi Diána, a 2004-ben megalakult Magyar Jövő Csoport vezetője nyilasnak vallotta magát. Kijelentése óriási felzúdulást keltett nemcsak a baloldalon, hanem a jobboldalon is. A szélsőjobboldali csoportok ugyanis nemzeti radikálisoknak nevezik magukat, a nyilas megjelölést visszautasítják. Még nagyobb felzúdulást keltett azonban az, hogy a Magyar Helsinki Bizottság, illetve a bizottság ügyvédje, az egyetemi hallgató fegyelmi ügyében vállalta a hallgató védelmét. Komoróczy Géza, a bizottság tiszteletbeli elnöke Mit védjenek a liberálisok? című cikkében59 élesen bírálta a bizottság döntését. Akkor még én voltam a bizottság elnöke: nekem kellett megmagyaráznom és megvédenem a bizottság álláspontját, amely a bizottságon belül is vitát váltott ki.

Egy szó helyett kétezer

Válasz Komoróczy Gézának

„A mi állásfoglalásunk csak az lehet, hogy a törvényes eljárásnak szabad folyást kell engedni.”

Kádár János az ellenzékkel való bánásmódról, 1986. július 1.

„Nekünk nincs időnk elemezni.
Nemzetvédelemnek fogjuk fel mindazt, amit teszünk.”

Boross Péter a beutazási korlátozásokról, 1992. március 25.

Kedves Géza!

Írásod jó alkalom arra, hogy megpróbáljam elmondani Neked, valamint az ÉS olvasóinak, akiknek a többsége feltehetőleg egyetért az írásoddal, hogy miért vállalta el a Magyar Helsinki Bizottság a Szálasi eszméit hirdető Bácsfi Diána jogi védelmét az ellene indult fegyelmi eljárásban. Cikkedre több szinten lehet válaszolni: megpróbálok röviden utalni valamennyi feleletet igénylő kérdésre.

1. A Bizottság és az ügyvéd

A Magyar Helsinki Bizottság jogvédő szervezet. A jogvédelemnek számos módszere van, egyedi ügyekben azonban a legfontosabb az ügyfélnek nyújtott jogi segítség. Bíróság előtt az ügyfelet (főszabályként) csak ügyvéd képviselheti, ügyvéd viszont nem lehet munkaviszonyban, függő helyzetben. A Bizottsággal együttműködő ügyvédek így szerződésben állnak szervezetünkkel: e szerződés keretében látják el – az ügyfél meghatalmazása alapján – a jogi képviseletet. Az MHB demokratikus, mondhatnám „bázisdemokratikus” szervezet, a munkánkkal kapcsolatos kérdéseket a 14 állandó munkatárs részvételével szoktuk heti rendszerességgel megvitatni. Kétes esetekben együttesen döntünk arról is, indokolt-e, szükséges-e elvállalni egy ügyfél képviseletét. Bácsfi Diána ügyében a szokásosnál hosszabb vitára került sor. E vita azonban nem annyira egyes munkatársak között, inkább az egyes munkatársakban alakult ki. Védjük-e az alapvető szabadságjogokat egy olyan ember esetében, aki azt hirdeti, hogy ellensége ezeknek a szabadságjogoknak?

Kárpáti József, aki Bácsfi Diána képviseletét ellátja, személyesen nekem szegezte a kérdést: „Védjek-e valakit, aki, ha tehetné, téged Auschwitzba, engem Birkenauba küldene?” Végül úgy határoztunk, hogy az ügyvéd átnézi a Bácsfi ellen indított fegyelmi eljárás anyagát, majd szakmai megfontolások alapján dönt arról, hogy vállalja-e a képviseletet. Ha így tesz, attól kezdve a Bizottság az ügyet a magáénak tekinti, és vállalja érte a felelősséget a nyilvánosság előtt. Kárpáti József semmit sem tett önkényesen. Ellenkezőleg: a nyilvános eljárás minden mozzanatáról tájékoztatott. Ha tehát „súlyos hiba” történt, azt én követtem el. Meggyőződésem azonban, hogy eljárásunk mindeddig helyes volt.

2. A fegyelmi ügy és a jogszabályok

A fegyelmi eljárás jogi eljárás, amelynek során tiszteletben kell tartani a jogi szabályokat, függetlenül attól, hogy ki ellen indult, és miért. Bácsfi ellen 2004. november 4-én az ELTE rektora indított fegyelmit azon az alapon, hogy a hallgató „több alkalommal is olyan magatartást tanúsított, amely az egyetemi hallgatói jogállásával összeegyeztethetetlen, az Egyetem hírnevét súlyosan sérti, vagy veszélyezteti, illetve szabálysértést valósít meg.” A szöveg az ELTE Hallgatói és Fegyelmi Kártérítési Szabályzata 3. § (2) bekezdésére utal azzal – a későbbiek szempontjából nem jelentéktelen – különbséggel, hogy a szabályzat szerint akkor is indítható fegyelmi, ha a hallgató magatartása révén bűncselekmény valósul meg. A jogszabályi hivatkozás azonban csak az egyik oldala a fegyelmi eljárás megindításának, ez után kellene következnie annak, hogy a fegyelemsértő hol, mikor, milyen módon tanúsított a hallgatói jogállásával összeegyeztethetetlen magatartást. Ilyen tények ismertetésére azonban a december 8-i fegyelmi tárgyaláson egyáltalán nem került sor, ehelyett Déri Balázs, a Bölcsészkar oktatási dékánhelyettese, a fegyelmi bizottság elnöke csupán újságcikkek megjelenési helyét sorolta el. Minden bizonyíték nélkül állította, hogy közszereplései során Bácsfi „mint az ELTE hallgatója lépett föl”; ennek következtében „az egyetem olyan színben tűnt föl, mint olyan felsőoktatási intézmény, amely támogatja a hallgató jogszabálysértő tevékenységét”. Ehhez Te, Géza, még hozzáteszed, „mondják, az Egyetem épületében náci karlendítéssel köszön diákoknak, tanároknak”, holott ilyen vád nem hangzott el a fegyelmi tárgyaláson, sőt, Déri Balázs kijelentette: „Diána az egyetemen nem terjesztette a világnézetét, tudomásom szerint.” A fegyelmi bizottság minden áron azt akarta bizonyítani, hogy az eljárás nem a hallgató világnézete miatt folyik, hanem azért, mert tudatja, hogy az ELTE hallgatója. A fegyelmi tárgyalás ezen a ponton bohózatba fordult. „Déri Balázs: Milyen módon került a Magyar Nemzet újságírójának a tudomására, hogy Ön az ELTE hallgatója? […] Kárpáti József: Az a vád, hogy elmondta, hogy az ELTE hallgatója? Déri Balázs: Igen. […] Megköszönöm, hogy legalább a Latin Tanszéket nem mondta. Bácsfi Diána: Viszont latin idézeteket rendszeresen mondtam az újságoknak. Déri Balázs: Kérem, ezt ne tegye. Nagyon kérem.” Végül az ügyvéd dobott mentőkötelet a fegyelmi bizottságnak, emlékeztetve őket arra, hogy a hallgató ellen önkényuralmi jelképek használata miatt büntetőeljárás van folyamatban. Ha a fegyelmi eljárásnak az a vétség is tárgya, amely miatt a büntetőeljárás folyik, akkor a fegyelmit a felsőoktatási törvény 41. § (1) bekezdése értelmében a büntetőeljárás jogerős befejezéséig fel kell függeszteni. Ezzel be lehetett volna fejezni az ügyet: az egyetem is megtette a magáét, és Bácsfi Diánának is éreznie kell, hogy a feje felett ott lebeg a felfüggesztett eljárás. Az egyetem azonban nem nyugodott bele a kompromisszumos megoldásba. Valakinek eszébe jutott, hogy Bácsfi Diánát két – október 8-án, illetve 23-án – elkövetett szabálysértés ügyében jogerősen elmarasztalták, a fegyelmi eredetileg ezek miatt indul ellene. Nem világos, hogy a január 27-én megtartott újabb fegyelmi tárgyalás, amelynek eredményeképpen a hallgatót két évre eltiltották tanulmányai folytatásától, a felfüggesztett eljárás folytatása volt-e, vagy egy új eljárás első és egyetlen tárgyalása. Mindkét „megoldás” súlyos eljárási kérdéseket vet fel, mert a felsőoktatási törvény szigorú határidőkhöz köti az eljárás megindítását, illetve befejezését: ezek között a határidők között a január 27-i tárgyalás sehogyan sem fér el. De ez legyen a bíróság dolga, amely elbírálja majd a fegyelmi határozat ellen benyújtott fellebbezést. Közelebbi kérdés a szabálysértési eljárás és a fegyelmi viszonya. Véleményed szerint, Géza, Kárpáti József hivatkozása a közlekedési szabálysértésekre megengedhetetlenül nyegle. Szerintem a fegyelmi szabályzat a nyegle: teljes mértékben az egyetemre bízza, indít-e fegyelmi eljárást valamely, az egyetemen kívül elkövetett szabálysértés miatt. Vagyis egy közlekedési szabálysértés miatt is indíthat, de egy áruházi lopás miatt sem kell indítania. Ha viszont ez így van, akkor a fegyelmi bizottságnak érdemben meg kell vizsgálnia a szabálysértési ügyet, és el kell döntenie, hogy az elkövetett szabálysértés veszélyezteti-e az egyetem jó hírnevét. Ez az érdemi vizsgálat, minthogy a fegyelmi bizottság el akarta kerülni, hogy Bácsfi Diánát a világnézete kinyilvánítása miatt marasztalja el, elmaradt. Bácsfi Diánának nagyon is szüksége volt az ügyvédi segítségre. Laikus létemre megkockáztatom az állítást: az egyetem fegyelmi bizottságának az eljárása meglehetősen elnagyolt, csonka és szakszerűtlen volt. Márpedig az Emberi Jogok Európai Egyezményének 6. cikke értelmében a tisztességes eljáráshoz való jog mindenkit megillet. A rablógyilkost is meg a nyilast is.

3. A szabadságjogok meg a szabadságjogok ellenségei

A Magyar Helsinki Bizottság minden évben jelentést készít az Emberi Jogok Nemzetközi Helsinki Szövetsége számára az emberi jogok magyarországi helyzetéről. A 2004-es évről készült jelentésünkben felsoroltunk néhány esetet, amikor a rendőrség – a 2002-ben bevezetett gyakorlatát folytatva – betiltott különböző tüntetéseket. A közhiedelemmel ellentétben nemcsak szélsőjobboldali csoportok tüntetéséről volt szó. Betiltották a Tibetet Segítő Társaság szolidaritási megmozdulását, a Civilek a Békéért nevű szervezet háborúellenes tüntetését, a Baumag-ügy kárvallottjainak utcai gyűlését, sőt, a november 21-re tervezett diáktiltakozást is az ukrajnai választási csalások ellen. Jelentésünkben mindezeket a rendőri döntéseket, beleértve a Lelkiismeret 88, illetve a Magyar Jövő csoport tüntetéseinek betiltását, valamint feloszlatását, önkényesnek, jogsértőnek minősítettük. A rendőrségnek ugyanis – ismét ellentétben a közhiedelemmel – egyáltalán nincs joga arra, hogy megakadályozzon rendezvényeket. Törvényes joga csupán arra van, hogy a rendezvény megtartását „a bejelentésben megjelölt helyszínen vagy időben” megtiltsa.

Ráadásul a gumiszabályt, amely a betiltást a közlekedés aránytalan akadályozására való tekintettel is lehetővé tette, a törvényhozás az uniós jogharmonizáció érdekében 2004. május 1-i hatállyal módosította. Jelenleg tüntetés csak akkor tiltható be, ha az „a népképviseleti szervek vagy a bíróságok munkáját súlyosan veszélyeztetné, vagy ha a közlekedés más útvonalon nem biztosítható” [1989. évi III. törvény a gyülekezési jogról, 8. § (1) bekezdés]. A gyülekezési jogot a magyar törvény a szólásszabadságánál is szélesebb körben védi: a békés gyülekezésnek nincs jogszabályi korlátja. Hogy így legyen, azt elsősorban azok akarták, akik 1988–89-ben az utcára vonulva követeltek demokráciát, törvényben biztosított szabadságjogokat. Most – és 1990 óta már nem először – sokan közülünk meg vannak döbbenve azon, hogy a demokrácia, valamint a jogállam a demokrácia és a jogállam ellenségeinek is biztosítja a szólás és a gyülekezés jogát. Ezért ki kell mondanunk – bármennyire utáljuk is a nyilasokat meg a többi, magát „nemzetinek”, „radikálisnak” vagy éppen „mérsékeltnek” minősítő, kódszavak mögé búvó antiszemitát és rasszistát –, a Bácsfi Diánáék által meghirdetett tüntetéseket a rendőrségnek nem lett volna joga betiltani. Jogsértést ebben az ügyben nem Bácsfi és hívei, hanem a rendőrök követtek el.

4. Bácsfi és a politika

A Bácsfi-ügy egyik legfontosabb vonatkozására Szikinger István hívta fel a figyelmet. Kár, hogy írása,60 amely a Beszélő októberi számában jelent meg, nem keltett nagyobb figyelmet. A szerző az MTI szeptember 8-i hírét idézi: „A nemzetbiztonsági kabinet ülésén egységes volt az álláspont, hogy minden törvényes eszközzel meg kell akadályozni a szélsőséges erők – így a magát hungaristának valló Magyar Jövő Csoport – minden olyan akcióját, ami sérti a lakosság jogérzékét, és kárt okoz Magyarország nemzetközi megítélésének. A testület megvizsgálta, milyen jogi és politikai eszközök vannak a helyzet kezelésére.”

A nemzetbiztonsági kabinet igen magas szintű testület, vezetője a miniszterelnök, tagjai a belügy- és a külügyminiszter, az igazságügyi és a honvédelmi miniszter, továbbá a polgári titkosszolgálatokat irányító államtitkár. Vajon miért kellett ennek a testületnek éppen Bácsfi Diánáról tanácskoznia? Miért kellett megvizsgálniuk, hogy milyen jogi és politikai eszközök vannak a helyzet kezelésére, amikor tudhatták, hogy ilyen jogi eszközök nincsenek, a politikai eszközöket pedig majd megtalálják azok a pártok és azok a szervezetek, amelyeknek a jogérzékét sérti a hungarista szervezkedés. Amelyekét pedig nem sérti – lelkük rajta. Vajon tanácskozott-e a nemzetbiztonsági kabinet arról, hogy az ügyészség és a rendőrség miért nem indít vizsgálatot olyan szervezeteknek az ügyében, amelyek híveiket más szervezetek rendezvényeinek megzavarására szólítják fel? Vajon a rendzavarásra való biztatás nem alapozza-e meg, hogy az ügyészség megvizsgálja, törvényes-e a szervezet működése?

Köztudott, hogy a jobboldal Bácsfi Diánát a baloldal ügynökének tartja. Nem kedvelem az összeesküvés-teóriákat. Bizonyos azonban, hogy Bácsfi Diána fellépése kapóra jött a politikai elitnek – mind a bal-, mind a jobboldalnak, továbbá a sajtónak, a rendőrségnek, a titkosszolgálatoknak. 1944. október 15-e két csoport számára történelmi fordulópont: a nyilasok és az úgynevezett mérsékelt jobboldal számára. A hungaristák a Szálasi-puccsot azóta is „jobboldali forradalomnak” nevezik – érthető, hogy ez az ünnepnapjuk. A nem-nyilas (?) jobboldal számára viszont október 15-e az a jelképes nap, amelytől kényelmesen elhatárolódhatnak. Ami előtte történt – zsidótörvények, Kamenyec-Podolszkij, Újvidék, ukrajnai munkaszolgálat, deportálás –, az mind csak történelmi kényszerűség volt, legfeljebb túlkapás, hiba. De hogy ezek a jött-ment proli nyilasok hatalomra kerülhettek, az mégis több a soknál!

Bácsfi Diána alkalmából a Fidesz megtarthatta a maga külön bejáratú holokausztmegemlékezését – megadta a császárnak, ami a császáré, olyan módon, hogy azt a Demokrata sem veheti rossz néven. Az SZDSZ korábban is rendezett megemlékezést az Andrássy út 60. előtt október 15-én: ezek a rendezvények még mínuszos hírként sem kerültek be a sajtóba. Most Bácsfi Diána jóvoltából a kormánykoalíció tízezreket megmozgató demonstrációt szervezhetett. Kíváncsi vagyok, hogy idén októberben, ha Bácsfi Diána lecseng addigra, hányan mennek majd el a reprízre.

A rendőrség végre megmutathatta, milyen keményen lép fel a szélsőségekkel szemben. Bácsfi Diánát bevinni az utcáról a rendőrkapitányságra sokkal egyszerűbb, mint feloszlatni a Lelkiismeret 88 tüntetését, mert tojást hajigálnak a Parlamentből távozó képviselők felé. Ráadásul egy nyilas védelmében még a szélsőjobboldali szervezetek sem fognak tiltakozni: az a nyilas, aki azt mondja magáról, hogy nyilas, biztosan bolsevista ügynök. A sajtó, amely néhány éve történelmi nagyságot csinált Torgyán Józsefből, most új sztárra tett szert. A nemzetbiztonsági kabinet üléseiről, az ülések tárgyáról nemigen szoktak sajtóközleményt kiadni. A mostani „kiszivárogtatásnak” feltehetőleg az volt a célja, hogy jelezze, mindennek, ami történni fog a titkosszolgálat a kezdeményezője, és közvetlenül a kormány a jóváhagyója. Nem számít tehát a jogszerűség, szabad a pálya. A nemzetbiztonsági érdek – vagy inkább az állítólagos nemzetbiztonsági érdek – és a jogállamiság konfliktusában többnyire az utóbbi húzza a rövidebbet, mostanság már az alkotmányára méltán büszke Amerikában is. A mottóként idézett két szöveg Boross Pétertől, illetve Kádár Jánostól érzékelteti milyen rendszereken és világnézeteken átnyúló hagyományai vannak a jog semmibevételének vagy éppen a semmibevételt álcázó felhasználásának.

Csak az a szomorú, hogy ez a Nemzetbiztonság által felfújt Bácsfi-jelenség annyi tiszteletreméltó intézményt, annyi kiváló szellemet kifordít önmagából. Ha már arra nem képes az ELTE, hogy kimondja, Bácsfi Diána utcai karlengetése nem az egyetem ügye, legalább arra lenne képes, hogy megszervezzen egy épkézláb fegyelmi eljárást. Hiszen mégiscsak az ELTE része az ország első jogi egyeteme. Néhány éve Csór község polgármestere országos felháborodást váltott ki azzal, hogy a zámolyi romák ügye kapcsán kifejtette: az élősdieket az állatok is kivetik maguk közül. Most Váncsa István, ez a kivételesen művelt közíró, az ország egyik legjobb publicistája jut el odáig, hogy az emberi társadalmat csordának látja: „mármost a csorda tagjainak be kell tartaniuk bizonyos szabályokat, hogy a csorda fennmaradjon”. Váncsa a cikkében idézett filozófusoktól tudhatja (és persze tudja is), hogy az emberi létezés egyebek közt abban különbözik az állati csorda létezésétől, hogy célja nem pusztán a fennmaradás, hanem az egyedben – és talán a társadalomban is – benne rejlő lehetőségek kiteljesítése. Ez pedig nem megy szabadság nélkül – éppen Bácsfi Diána elvbarátai szeretnék az egyént teljes mértékben alárendelni a csorda érdekeinek. Váncsa nagyapáinkra és nagyanyáinkra hivatkozik, akik még rendezett világban éltek, ahol „szürcsölés nélkül fogyasztották az osztrigát, és nemigen mondták el, ki mindenkit öldösnének le, ha rajtuk állna”. Nem tudom, az ÉS-olvasók között milyen arányban vannak azok, akiknek nagyanyái szürcsölés nélkül fogyasztották az osztrigát. Az én nagyanyáim közül az egyik talán képes volt erre, a másiknak aligha jutott eszébe, hogy osztrigát fogyasszon. Ami viszont a gyilkolászást illeti, a mai középnemzedékek nagyszüleinek nem csekély hányada 1938-ban a nyilasokra szavazott, majd tevőlegesen vagy megértő passzivitással asszisztált a holokauszthoz. További nagyszülők utóbb a kizsákmányolók mint osztály likvidálásán fáradoztak, vagy kórusban kiabálták, hogy Rajk Lászlónak kötelet. Vérmesebb nagyszülők mindkét menetben aktívaknak bizonyulhattak. Szerencsés nemzedék a Bácsfi Diánáé: az ő esetében az öldöklésről való kusza beszéd is országos felháborodást vált ki. A nagyapáknál ellenben a különböző öldöklésekben való közvetett vagy akár közvetlen részvétel emlegetése is súlyos tapintatlanságnak számít. Akár a szürcsölés osztriga fogyasztásakor.

Kedves Géza!

Hosszan elkalandoztam, pedig az írásod címében feltett kérdésre egyetlen szó a válasz. Mit védjenek a liberálisok? A jogállamot. A jogállamot, azok esetében is, akik maguk nem tisztelték a jogot, és most lopásért, rablásért vagy éppen emberölésért vannak börtönben, de azért joguk van – volna – mindarra, amit a jogszabályok, papíron, biztosítanak számukra. A jogállamot, azok számára is, akik a jogállam ellenségeinek vallják magukat. Mert a jogállam fennmaradása mindannyiunk létérdeke, akik e köztársaság polgárai, ez ország lakosai vagyunk.

Élet és Irodalom, 2005. február 11.

Zsidónak lenni

Aki a holokauszt után – írta egy liberális felfogású közíró, nekem jó barátom – „magyarokról és zsidókról” ír, beszél vagy értekezik, a deportáló „csendőrök mellé helyezi magát”. Egy másik barátom kifogásolta, miért írtam valahol, hogy Rákosi Mátyás zsidó volt. Rákosi legfeljebb zsidó származásúnak mondható, hiszen kommunista lévén a zsidó vallásnak, a zsidó hagyománynak semmilyen elemével nem azonosult. Vajon nem hiszek a szabad identitásválasztásban? Igen, meg kell vallanom: úgy vélem, az identitásválasztásnak vannak korlátai. Vannak gonosz, kirekesztő korlátok, de vannak olyan korlátok is, amelyek akkor is léteznek, ha nem akarunk tudomást venni róluk. Egy keresztény – legyen pravoszláv, római katolikus vagy protestáns – hisz abban, hogy Jézus Krisztus Isten fia, aki emberként megszületett, meghalt a kereszten, hogy megváltsa az emberiséget az eredendő bűntől, majd harmadnapra föltámadott. Aki nem hisz ebben, nem keresztény. Egy zsidó ellenben akkor is zsidó, ha nem hisz Istenben. Ezt nemcsak az antiszemiták gondolják így, hanem a vallásos zsidók is. A zsidóság ugyanis nemcsak vallás, hanem közösség is, nép, amelyet el lehet hagyni, amelyből kiválni azonban nem lehet. Az alább következő írások persze nem vallásfilozófiáról szólnak, hanem az azonosulás és a megkülönböztetés különféle fokozatairól. A deportáló csendőrrel csak a deportáló csendőr azonos. Aki azon gondolkodik, lehet-e valaki a holokauszt után magyar is meg zsidó is, valóságos problémával néz szembe, ezért megérdemli a tiszteletet.

„Van-e vagy nincs Magyarországon emlékezetközösség?” Ez volt a Szombat 2012-ben szétküldött körkérdésének nyitó mondata. Majd hozzáfűzték: „Véleményünk szerint a magyar társadalmi emlékezet és a magyarországi zsidó emlékezet eltérően őrzi a 20. századi Magyarország élmény-csomópontjait, miközben sokan tartozhatnak a két halmaz közös részhalmazához.” Úgy vélem, emlékezetközösség nélkül integráció sincs. Különösen nincs akkor, ha az egyazon korszakról őrzött emlékek szemben állnak egymással, miként ezt a Szombat rövid eseménykatalógusa jelezte. A szovjet hadsereg előretörése a lakosság nagy része számára a háború végét jelentette, de egyúttal a vereséget is, a hadifogságot, a rettegést a jövőtől. A deportálást túlélt zsidóság számára ellenben a megszabadulást a rettegéstől. A kérdést úgy fogtam fel, hogy az lényegében az integráció lehetőségéről szól. Ennek jegyében fogalmaztam meg tagadó válaszomat.

Az integráció vége

Olyan közegre nem találsz, ahol
Nincs, aki arról ne tudna beszélni
Vagy hallgatni ne tudna, hogy milyen volt
A rács mögött, a szögesdrót mögött

Vas István: Ezek vagyunk, 1966.

A Szombat körkérdésében Magyar emlékezet, illetve Zsidó emlékezet címszó alatt felsorolt történelmi eseményeknek van egy közös vonása: egy sincs közöttük, amelyet egy-egy történelmi korszakban ne kellett volna elhallgatni. „A földet vissza nem adunk!” kommunista-parasztpárti jelszava elsődlegesen azok ellen a zsidó földtulajdonosok ellen irányult, akiknek a birtokát a földosztási törvényt túlteljesítve osztották fel, mielőtt a tulajdonosok hazatérhettek a deportálásból. 1948 és 1956 között nem illett zsidóüldözésről beszélni: a németek és a nyilasok elsősorban kommunistákat, munkásokat, szegényparasztokat, továbbá más „haladó embereket” üldöztek. A kommunista párt kifejezetten kerülte, hogy a zsidóüldözés nagyobb hangsúlyt kapjon az antifasiszta retorikában. Maga a zsidó szó is tilalmas volt. „A fasiszták üldözték az üldözötteket” – ez volt akkor a gettó, a deportálás politikailag korrekt körülírása. (A „haladó” szó mint a zsidó fedőneve túlélte az elhallgatásnak ezt a korszakát: a ’60-as és ’70-es évek házassági hirdetéseiben haladó gondolkodású emberek kerestek hasonló felfogású házastársat, magyarán zsidók zsidó feleséget.)

A holokausztot a világ az Eichmann-per, az Anna Frank naplója nyomán „fedezte fel” az 1960-as években, az elhallgatás politikáját Magyarországon sem lehetett fenntartani. A zsidóüldözés témájának magyarországi reneszánsza összekapcsolódott az 1956-ot követő antinacionalista kampánnyal, amely ezúttal a kommunisták egykori szövetségeseire, a baloldalinak minősített népi írókra is kiterjedt – felizzítva ezzel „népiek” és „urbánusok”, értsd: nem-zsidók és zsidók csak sub rosa kifejezhető gyanakvását, sőt, utálatát egymás iránt. Hadd tegyem gyorsan hozzá: mindennek ellenére a széles értelemben vett középosztályban megszűnt, vagy legalábbis elhalványult zsidóknak és nem-zsidóknak a két háború közötti Magyarországon még szinte áttörhetetlen társadalmi elkülönülése. Munkahelyi, baráti kapcsolatokban akkor se sokat számított, ki zsidó, ki „gój”, ha ugyanezek az emberek szűkebb körben zsidóztak és gójoztak. A vallás közösségteremtő erejének visszahúzódásával mindennapossá váltak a vegyesházasságok. A rendszerváltás után, az antiszemitizmus terjedése kapcsán maguk az antiszemiták is meglepődtek a saját antiszemitizmusukon. A rendszerváltás előtt, állították, semmit se jelentett számukra, ki zsidó, ki nem az, hiszen azzal sem foglalkoztak, ki katolikus, ki református. Ergo: az újmódi antiszemitizmust csakis a zsidók okozhatták elsősorban azzal, hogy antiszemitizmussal vádolták a magyarokat.

A „Magyar emlékezet” kényszerű elfojtása tartósabb és hatékonyabb volt, mint a „Zsidó emlékezeté”. Az elhallgatott emlékek tartományában Trianon talán nem is foglalt el akkora helyet, mint a mai trianonozás alapján vélhetnénk. Trianon és a revízió annyira a középpontjában volt a Horthy-rendszer retorikájának, hogy a rendszer kritikusai igyekeztek távol tartani magukat a neobarokk irredentizmustól.

A népi írók a rendszer belső társadalmi berendezkedését bírálták, mindenekelőtt a földbirtokviszonyokat, változást nem a történelmi Magyarország helyreállításának egyébként is irreális követelésétől vártak. Trianon az utódállamokból áttelepült családoknak volt személyes traumája, leginkább azoknak, akiket a második világháború után űztek el Szlovákiából. A Ceauşescu- vagy a Husák-rendszer bírálata rendszerint magában foglalta a Kádár-rendszer viszonylagos elismerését is, így inkább a tűrt, mint a tiltott kategóriába tartozott. Első világháborús emlékművek majd minden településen láthatók. A második világháború magyar elesettjeinek nevét ellenben a rendszerváltásig nem őrizték emléktáblák: katonaemlékekről a legszűkebb családi körön kívül nemigen lehetett beszélni. Pedig a katonatörténetek a személyes emlékezés legfontosabb részét képezik, gondoljunk Háry Jánosra vagy a Családi körre. De nem lehetett beszélni az 1945 előtti pozíciókról, társadalmi sikerekről sem. Azt, hogy egy osztálytársam édesapja jegyző volt, 1955-ben épp úgy nem lehetett szóba hozni, mint néhány évvel korábban azt, hogy egy másik osztálytársam azért maradt ki hirtelen az iskolából, mert a családját kitelepítették. A katona szó a zsidók tudatában keretlegényt jelentett, a nem-zsidókéban családtagot, aki elesett, fogságba került, vagy szerencsésen hazatért a frontról, a fogságból. A vármegyei tisztviselő a zsidók tudatában gazember volt, aki a gettósítás ügyeit intézte, a nem-zsidókéban derék rokon, aki vitte valamire, csak most a kommunisták B-listázták.

Pedig hát voltak bőven párhuzamos szenvedések is. Budapest ostroma idején egy lakásban zsidó fiatalok bujkáltak, ki somér cionistának, ki kommunistának vallotta magát, ez ekkor még nem jelentett akkora különbséget. Megérkeztek az oroszok, a lányok boldogan a nyakukba borultak, azok meg nyomban megerőszakolták őket. Trockistának minősített kommunisták, angol kémnek tekintett cionisták a nyilasokkal együtt kerültek az Andrássy út 60-ba, Recskre, börtönbe. A téeszesítés – „progresszív” – kínja a kádárista irodalompolitika támogatott témája volt, lásd Sánta Ferenc Húsz óra című regényének hivatalos ünneplését. Iparosok és kereskedők tízezreinek kínjai ellenben nem váltak irodalmi témává, holott a Kálvin téri cipőkereskedő, akinek be kellett fizetnie az adót, pedig már hónapok óta nem jutott áruhoz, ugyanazt élte át, mint a lajosmizsei középparaszt, akivel lesöpörtették a padlását, mert nem teljesítette a beszolgáltatási kötelezettségét.

Zsidók körében máig téma a magyar társadalom közönye, sőt, hullarabló mohósága a deportálás kapcsán. Ha a közönyről volt szó, mesélte egy hajdani zsidó újságíró, aki 1956 óta Bécsben élt, úgy 1950 táján minden alkalommal megkérdeztem a barátaimat: – És közületek ki rejteget kulákot? 1950-ben nem lehetett tudni, hogy a letartóztatott kulákok nem Szibériában végzik-e. 1944-ben tíz- és százezrek igényeltek gazdátlanná vált zsidó javakat, ingatlanokat és ingóságokat egyaránt. A kastélyok kifosztását és lerombolását 1945-ben Illyés Gyula a feudalizmus elleni harc végjátékaként értelmezte: a zsellérek a kastély lerombolásával akarták visszavonhatatlanná tenni, hogy a gróf nem tér vissza. 1956 folklórjához tartozik, hogy a forradalom napjaiban az utcán dobozokba gyűjtött pénzadományokhoz senki sem nyúlt hozzá. November 4-e után azonban sorra törték fel a boltokat, és vittek mindent, ami mozdítható volt. Az 1944-es meg az 1945-ös fosztogatásnak nem feltétlenül volt antiszemita vagy antifeudális tartalma. A magyar nép nemcsak a zsidók meg a gróf javait hordta szét, hanem a szomszédban épülő nyaraló tégláit is: happolt, minden különösebb filozófia nélkül.

Az „összehasonlító véralgebra” (Lovas István kifejezése?) végeredményét világviszonylatban nehéz meghatározni. Ha összeadjuk az ukrajnai éhínség, a sztálini tisztogatások, a kínai kulturális forradalom, a kambodzsai gyilkos mezők áldozatainak számát, az biztosan meghaladja a holokausztáldozatokét. De ha a számhoz hozzáadjuk a tengelyhatalmak által kezdeményezett háborúk áldozatait, az egyensúly helyrebillen. A magyarországi kommunizmus áldozatainak száma azonban minden bizonnyal jóval kisebb, mint a zsidóüldözésé. És persze azt sem lehet figyelmen kívül hagyni, hogy a náci–nyilas uralom bukását nyomban követte a felelősségre vonás, a kommunizmus gyilkos korszakától a rendszerváltásig viszont eltelt harminc év, amelynek során a társadalom és a rendszer megtanult együtt élni, sőt, a rendszer, akármilyen rémes volt is, megkedveltette magát a társadalom nagy részével. Ellentétben a nyilas vagy akár a horthysta bűnökkel, a kommunizmus nevében elkövetett embertelenségek afféle ifjúkori szeleburdiságnak látszódhattak. Azt, hogy „1945-ben beléptem az ÁVO-ba”, el lehetett mesélni nosztalgikus anekdotaként. „1944-ben nyilas pártszolgálatos voltam” – ez a mondat érthető módon sokkolta a holokauszt-túlélőket, de még a leszármazottaikat is. 1992-ben már sok zsidó vonta le a következtetést, helyesen gondolta a rendszerváltás előtt, hogy ha egyszer kimennek az oroszok, újra a nyilasok veszik át a hatalmat. Ennek a gondolkodásmódnak is része volt abban, hogy az MSZP, amely 1989–90-ben végképp elbukottnak tetszett, 1994-ben legitim módon vehette vissza az ország vezetését.

A múlttal való szembenézés a politikai küzdelem részévé vált, és ma is az. Az antifasizmus baloldali ügy, az antikommunizmus jobboldali, holott a totális rendszerek elutasítása lehetne közös ügye minden demokratának. Erre azonban jelenleg semmi esély. Az 1990-es választási kampányban az MDF jobb szárnya erősen rájátszott az antiszemitizmusra, akkor azonban úgy tetszett, eredmény nélkül. A lezsidózott SZDSZ egymillió szavazatot kapott, és akár meg is nyerhette volna a választást, ha meg akarja nyerni, és ha lett volna ehhez győzni kész vezetője. Mára ellenben az antiszemitizmus (meg a cigányellenes rasszizmus) dinamikus politikai erővé változott: nem látni esélyt arra, hogy zsidók és nem-zsidók egymásnak feszülő emlékei megbékélnek egymással. Hogy – mint Vas István írta a mottóként idézett versében – a különböző rácsok és szögesdrótok mögül érkezett emberek helyet szorítanak egymásnak egy közös asztal körül.

A háború után a zsidóság jelentős része bízott benne, hogy a szocializmus túlhaladottá teszi a zsidókérdést. A forradalom, amelyben szellemi előkészítőként vagy fegyveres felkelőként sok zsidó is részt vett, és még inkább a forradalom katonai leverése szétrombolta ezt az illúziót: a zsidók számarányuknál jóval nagyobb mértékben hagyták el az országot. Ma a zsidóság megmaradt töredékének sokkal erősebb a zsidó öntudata, mint a korábbi nemzedékeké volt, és már nem érzi magát sem magyar zsidónak, sem zsidó magyarnak. A zsidó értelmiség egyre inkább Amerikában, Nyugat-Európában, Izraelben képzeli el a jövőjét – egyébként így van ezzel a nem zsidó fiatalság nagy része is. Magyarország pedig a szegényedő társadalmával, a fogyó népességével egyike marad az európai periféria kilátástalan országainak.

Szombat, 2013. január 3.

Győri György könyve arról szól, hogyan került a mű írója, a cionista ellenállási mozgalom résztvevője Auschwitzba, és hogyan élte túl a haláltábort. A könyv első kiadásához Csoóri Sándor írt ajánló szöveget. Csoóri Nappali hold című könyvében azt írta, a Tanácsköztársasággal, a Horthy-korszakkal és különösen a vészkorszakkal magyarok és zsidók szellemi-lelki összeforradásának a lehetősége megszűnt. Írásom Győri György könyve kapcsán ezt a kérdést próbálta körüljárni. Írásomra a Beszélő 2015. március 9-i számában Zolnay János válaszolt. Aki a holokauszt után – írta Zolnay – „magyarokról és zsidókról” ír, beszél vagy értekezik, a deportáló „csendőrök mellé helyezi magát”. Zolnay vitacikkére a Beszélőnek ugyanabban a számában feleltem, válaszom alább olvasható.

Töprengések az összeforradásról

Győri György Megmeneküléseim című könyve
második kiadásának megjelenése alkalmából

2014 októberében a B’nai B’rith (a Szövetség fiai) nevű zsidó világszervezet elismerő oklevelet adott át egy 92 éves asszonynak és egy 90 éves férfinak. Az asszony Lengyelországban született, és New Yorkban él, a férfi Magyarországon született, Budapesten él. Kettőjükben az a közös, hogy 1944-ben, Budapesten, üldözött zsidó létükre zsidókat próbáltak menteni. Izrael 1956 óta a Világ Igaza címmel tünteti ki azokat a nem-zsidó embereket – ha így jobban tetszik: azokat a gójokat –, akik a gyilkos zsidóüldözés idején zsidókat mentettek. 2014 januárjáig 810 magyar kapta meg a kitüntető címet. Néhány éve azonban zsidómentő zsidók is részesülhetnek elismerésben. Hiszen a segítségnyújtás értékét nem csökkenti az, ha a segítő maga is segítségre szorul. A 92 éves Berta Rubinstein Lengyelországból menekült Magyarországra: Budapesten kallódó lengyel–zsidó gyerekeket vett a gondozásába. Győri György húsz évesen a földalatti embermentő mozgalomban vett részt. Történetét Megmeneküléseim címmel írta meg, sok évvel ezelőtt. Könyve 90-ik születésnapjára, december 12-én, új kiadásban jelent meg.

„Építek új hazát magamnak”

Győri György Budapesten született 1924-ben, de szülei válása után, hatéves korától édesanyja szülőfalujában, a Szabolcs megyei Dombrádon nevelkedett. Az anyai család 600 hold földjéből 50 hold volt az édesanyjáé, igazi kulákbirtok. Gyuri, akkor még Rothmannak hívták, ortodox, vallásos nevelést kapott, de a község református elemi iskolájába járt, majd a polgári után a nyíregyházi felső kereskedelmi iskolába. Nyaranta paraszti munkát végzett, sportolt, vasgyúró volt, és ha valamelyik helybeli gyerek gúnyolni merte, egykettőre elagyabugyálta. Minden adva volt hát, hogy Mózes-vallású magyarnak érezze magát, ahogy a szülei és a nagyszülei. Hiszen Petőfi is a Mózes népét vezető lángoszlopnak látta az igazi költőt. Csak hát ott voltak a törvények, amelyek a zsidókat kirekesztették a magyarságból. „A zsidótörvények és a megszégyenítések hatására tehát 1941-ben cionista lettem” – írja tizenhét éves önmagáról Győri György. Hányszor hallotta, olvasta: „Zsidók, menjetek vissza Palesztinába!” Amire nyomban felhangzott benne az öntudatos válasz: Nem kell engem küldeni, „távozom a saját akaratomból, építek új hazát magamnak a magam erejével”. A frissen megszerzett kereskedelmi érettségijével Gyuri Budapestre költözik, egyelőre inkább az életkezdés, mint a menekülés szándékával. A Szent István park tőszomszédságában lakik, unokabátya garzonlakásában; a rokon fiatalember, már végzett gyógyszerész, vidékre költözött, hogy helyettesítse a munkaszolgálatra behívott falusi patikust. Ez az állás, amely 1943-ban menekülést ígért, egy évvel később halálos csapdának bizonyul: a fiatal gyógyszerészt, mint annyi más orvost, patikust, akik a munkaszolgálat, a lövészárokásás és a bunkerépítés helyett vállalták el a falusi szolgálatot a szakmájukban, 1944 nyarán új állomáshelyéről hurcolták el az auschwitzi gázkamrába. Ez azonban még messze van; a dombrádi fiú a fővárosban olyanokkal találkozik, akik a visszacsatolt Felvidékről érkeztek, vagy éppen a deportálás elől menekültek Szlovákiából. A menekült lányokkal szemben házigazdának érzi magát, akinek gondoskodnia kell a vendégeiről, hiszen azok úgy jöttek Magyarországra, mintha Amerikába érkeztek volna. A garzonlakás a cionista mozgalom egyik bázisa lesz, a fiatalok a sokágú mozgalom legbaloldalibb csoportjához, a Ha-Somér ha-Cá’irhoz (Ifjú őrök) csatlakoznak, amely a jövendő államot két nemzet, zsidók és arabok közös országaként képzeli el. Akkoriban még nincs éles különbség aközött, hogy valaki kommunistának vagy somérnak vallja-e magát. Persze az élet már akkor sem fenékig tejfel. A kassai Leiner Márti szüleit, minthogy Lengyelországból települtek át, a magyar hatóság hontalanoknak nyilvánította, Steif Hédi szülőfaluja, Nagymihály (Mihalovce) Szlovákia része maradt, Hédi eleve menekültnek számított. A két tizenhét éves lány a Magyar Izraeliták Pártfogó Irodájának Gyermektelepén élt, amely a KEOKH, a Külföldieket Ellenőrző Országos Központi Hatóság ellenőrzése alatt állt. A cionisták számára a német megszállás első pillanatától egyértelmű volt, hogy a magyarországi zsidókra is az a sors vár, amelynek részleteit jól ismerték a „baráti” országokból, Szlovákiából, Romániából, Horvátországból érkezett korábbi hírekből. A gyermektelep vezetője, Jungreisz Elza így írt erről a Tel-Avivban megjelenő magyar nyelvű hetilapban, az Új Keletben: „A nagy lányok közül […] sokan szökni készültek, vissza Csehszlovákiába, ahol a hírek szerint pillanatnyilag csend van. […] A szöktetéseket a földalatti mozgalom megbízásából három chávér végezte a Somér Hácáirból: a két Gyuri (Lipkovits és Rothman) és Kohn Hilli.”

Kirándulás

A hamis papírok gyártása vagy a szökés Románián át Palesztina felé (ezt a mozgalomban tijul-nak, kirándulásnak nevezték) egyszerre az életben maradás csöppnyi esélyévé változott. A három fiút a mozgalom Erdélybe küldte, hogy puhatolják ki, hogyan lehet átjutni Romániába, pontosabban Sepsiszentgyörgyről Brassóba, amely a bécsi döntés alapján román felségterület maradt. Ehhez mindenekelőtt megfelelő árja papírokra volt szükség, hiszen a vonatokon, pályaudvarokon sűrűn igazoltattak. Ahhoz képest, hogy milyen döntő fontosságúak voltak az igazolványok, szinte hihetetlen, milyen egyszerű volt valódi papírokhoz hozzájutni. Győri György azt beszéli el, hogy bement a Budapest VIII. kerületi anyakönyvi hivatalba (valóban a Józsefvárosban született), belelapozhatott az 1927-es anyakönyvbe, kinézhette belőle egy tizenhét éves diák adatait, akinek az apja rendőr törzsőrmester volt, és a benyújtott igénylés alapján hamarosan megkapta az Élő Gyula nevére kiállított valódi igazolványt. Az alappapírhoz diákigazolvány és levente szakaszparancsnoki igazolvány társult: ezeket már a somérok dokumentumgyártó műhelyében állították elő. (Mindezt talán nem is hinném el, ha nem tudnám, hogy az anyám egy háztartási alkalmazott ottfelejtett keresztlevele alapján rövid időn belül összegyűjtötte Rácz Mária szüleinek és nagyszüleinek valóságos papírjait: katolikus földművesek és földművesfeleségek keresztlevelét. A szorgos plébániák a halotti bizonyítványokat is elküldték: Rácz Mária felmenői valamennyien tüdővészben haltak meg, harmincéves koruk körül. Jelezve, hogy a Horthy-rendszernek nem a zsidókkal való bánásmód volt az egyetlen bűne.) Gyuri, mielőtt elindult küldetéses útjára, megpróbálta felkeresni a családját, akiket Dombrádról a kisvárdai gettóba hurcoltak. Az igazolványok kitűnően beváltak, az igazoltató csendőrök tisztelegnek az ifjú leventeparancsnoknak, akad, aki még a bokáját is összecsattintja. A gettóba mégsem sikerül bejutnia. Édesanyját, húgát soha nem látja többé.

A sikertelen kisvárdai út végeztével a három chávér, Lipkovits és Rothman Gyuri meg az érsekújvári barátjuk, héberesített mozgalmi nevén Hillél Hákohen – elindul Erdélybe. A papírok megint megfelelőnek bizonyulnak, csomagjaik átkutatását is megússzák, pedig Rothman Gyurinak egy töltött Frommer-pisztoly lapul a hátizsákjában. Hamarosan munkát is kapnak az egyik erdőgazdaságban, a „rendőrgyerek” Élő Gyula erdőkerülő lesz, puskával is ellátják. Amikor bejelenti a csendőröknek, hogy színházba szeretne menni Sepsiszentgyörgyön, ehhez is hozzájárulnak. Terve az, hogy megpróbál átjutni Brassóba, megpróbálja megtalálni az ottani cionistákat, hogy kiépítsék az illegális utat Romániába. Ha ez megvan, jöhetnek mások is azzal a fedőtörténettel, hogy munkát akarnak vállalni a munkaerőhiánnyal küzdő fatelepeken. A terv azonban már itt megbukik. A tapasztalatlan Rothman egy szívélyes, segítőkész bérkocsisnak mondja el, hogy román pénzt venne, mert át szeretne jutni a határon. A kocsis a rendőrség embere, ami egy határ közeli városban nem meglepő. Gyurit az állambiztonsági rendőrség épületébe viszik, itt működik a Gestapo is. A szállásán megtalálják a pisztolyt, a térképet, amelyen be vannak jelölve az erdélyi fatelepek. Társai a megállapodásukkal ellentétesen nem utaznak el, hamarosan őket is letartóztatják. A Gestapo komolyabb szervezetet sejt az eset mögött, át akarja venni az ügyet. Szerencse a bajban, hogy kiderül, az állambiztonsági nyomozó ismeri Gyuri családját. Szerencse? Az lenne a legjobb a számára, ha bevinnék a debreceni gettóba – mondja a barátságos nyomozó. Kiviszik Németországba, dolgozni fog, túlélheti a háborút. Ha a vizsgálatot átveszi a Gestapo, nagy a valószínűsége, hogy halálra ítélik. Az elbeszélő úgy véli, a rendőrtiszt nem tudta, mit jelent a német munkatábor, őt is a jó szándékú segítői közé sorolja.

Lehet, hogy igaza van, de az is lehet, hogy a rendőr csak eljátszotta a nyájas családi barátot. Egyszerűbb volt számára, ha a dombrádi fiú önként száll fel a gettóba vivő vonatra. Amely végül Nagyvárad, sőt, Budapest érintésével érkezett meg Debrecenbe, hogy onnan induljon tovább a határ felé. A másik három somér is a debreceni gettóba került, de ők valahol Eperjes táján kifeszítették a vagon ablakát, és megszöktek. Cvit agyonlőtték, Hillél csatlakozott a szlovák partizánokhoz. Megsebesült, amputálták a fél lábát, kijutott Izraelbe, majd Svájcban telepedett le. Életben maradt a negyedik somér is, aki utólag próbált a csoporthoz csatlakozni. Komoróczy Géza A zsidók története Magyarországon című nagy műve75 második kötetében a résztvevők emlékezései alapján 7000-re becsüli azok számát, akiknek 1940 és 1944 között sikerült átszökniük Romániába. Közéjük tartozott Réz Pál családja is: ők a nagyváradi gettóból szöktek át Romániába.

Győri György húszévesen, jó fizikai erőben érkezett Auschwitzba. Ott, a megsemmisítő táborban sok erős ember is elpusztult, de volt, hogy a gyengébbek maradtak életben. Az erő és az elszántság mégis számított. Az egyik kápó kiszúrta magának az erőteljes fiatalembert, a kampós botjával dühödten, rendszeresen ütlegelte. Gyuri kivárta a pillanatot, amikor senki nem volt a közelben, és elvette a botot a kápótól. Az megrémült: attól is félt, hogy a fogoly agyonveri, de még jobban attól, hogy az SS veri agyon, mert elvesztette a botját. Könyörgőre fogta a dolgot, és megpróbálta a foglyot beszervezni segéd kápónak. Ekkor megint közbejött a szerencse: a németek szakképzett esztergályost kerestek az egyik üzembe. A német előmunkás – maga is fogoly – persze nyomban észrevette, hogy az új ember még soha nem esztergált, de nem buktatta le, hanem megtanította a szakma legfontosabb fogásaira. Valamivel később baleset érte, a gép leszakította két ujjpercét. De addigra már megfelelő munkaerőnek számított, kórházba került.

Közelednek az oroszok, a tábor életben maradt lakóit a birodalom másik végébe, Mauthausenbe viszik, részben gyalogmenetben. A történet hőse itt kerül legközelebb a halálhoz: az utolsó időszakban már semmit sem kapnak enni. A háború végső napjaiban, 1945. május 5-én érkeznek meg az amerikaiak. Rothman György júniusban azzal a szándékkal tér haza Magyarországra, hogy hamarosan tovább megy Palesztinába. Ehelyett tébécével kórházba kerül, itt ismerkedik meg egy lánnyal, Hermann Ágival, aki a budapesti gettóban lett tüdőbeteg. A szerelem erősebb, mint a cionista meggyőződés. Négy fiuk születik, majd a nagycsalád tizenkét unokával és – máig – tizenegy dédunokával gyarapszik.

„Szellemi-lelki összeforradás”

A Győri György könyve 2001-ben, a C. E. T. Belvárosi Könyvkiadónál megjelent kiadása hátsó borítóján Csoóri Sándor ajánlása olvasható: „Az elmúlt év egyik legizgalmasabb olvasmányélményét Győri György Megmeneküléseim című kéziratának köszönhetem… a magyarországi zsidó ellenállás és önmentés tényeit tárja föl dokumentumszerűen és regényszerű, személyes történetekkel… Magyarok és zsidók kevés emlékiratban szerepeltek olyan tárgyilagosan, mint Győri vallomásaiban… Bibó és Száraz György… mellé kívánkozik Győri György… könyve.”

Csoóri Sándor neve szétválaszthatatlanul összetapadt Nappali hold című esszésorozatával76, pontosabban annak azzal a részletével, amely körül összecsaptak az indulatok: antiszemita-e Csoóri vagy pedig az összmagyarság igaz védelmezője? Ha antiszemita, hogy fogadhatta el az ajánlását Győri György meg a Belvárosi Könyvkiadó akkori igazgatója, Mezei András?

Csoóri két dolgot állít. Az egyik így hangzik: „…manapság egyre határozottabban érződik, fordított asszimilációs törekvések mutatkoznak az országban: a szabadelvű magyar zsidóság kívánja stílusban és gondolatilag »asszimilálni« a magyarságot. Ehhez olyan parlamenti dobbantót ácsolhatott magának, amilyet eddig még nem ácsolhatott soha.” A másik pedig így: „A Tanácsköztársasággal, a Horthy-korszakkal, de különösen a Vészkorszakkal a szellemi-lelki összeforradás lehetősége megszűnt.” A két – összetartozó – kijelentésnek közös a premisszája: az a feltételezés, hogy magyarság és zsidóság két különálló entitás. Amiből persze még nem következik az, hogy szemben állnak egymással. De a fordított asszimilációról szóló mondat ezt fejezi ki. Az esszét, amelyből az idézet származik Csoóri 1990 nyarán írta. A tavaszi választást Csoóri pártja, az MDF megnyerte, de korántsem elsöprő fölénnyel. Ez megrendítő sokként érte az MDF-et alapító népi írók körét. Ők és közvetlen elődeik, az 1930-as években színre lépett írók, abban a hitben éltek, hogy ők reprezentálják a magasban lebegő igazi hazát. Az igazi hazát, amely csak azért nem tudja a politika világában is irányítani az országot, mert útjában áll a feudális Horthy-Magyarország, a zsidó nagytőke, a német szövetséges, a szovjet megszállás és így tovább. Azért is tiltakoztak 1989 nyaráig a párttá alakulás ellen, mert úgy vélték, olyan, az egész nemzetet reprezentáló mozgalom fogja támogatni őket, amilyen a Szolidaritás volt 1980-ban. Velük szemben más politikai erők, mindenekelőtt az SZDSZ, legfeljebb törpe kisebbség lehet. Ehhez képest az ország történelmének első valóban szabad választásán a népiek pártja mindössze 3 százalékkal kapott több szavazatot, mint az SZDSZ. Csoóri aggodalmát különösen groteszkké teszi, hogy fél évvel korábban, a Nappali hold-kötet 1989. november 23-án kelt cikkében még gúnyosan írta, hogy az MDF-et érő nacionalizmusvád olyan, „mintha valaki az SZDSZ-ről azt trombitálná, hogy a fővárosi zsidó származású értelmiségiek pártja”. Csoóri fő gondolata persze, az tudniillik, hogy a magántulajdonon alapuló piacgazdaság (leánykori nevén: kapitalizmus) és a szabadelvű demokrácia pusztán a fővárosi zsidóság ügye, azóta kormányzati politikává emelkedett, ezzel azonban túl is nőtt Csoóri és – mondjuk – Kertész Ákos vitáján.

A Csoóri-szöveg másik állításán viszont, azon, hogy a vészkorszakkal a szellemi-lelki összeforradás lehetősége megszűnt, érdemes elgondolkozni. Az összeforradás igénye ugyanis a világ zsidóságában sosem volt általános. A nyugat-európai zsidóság az állampolgári jogegyenlőség elve alapján általában elfogadta, hogy a franciaországi zsidó izraelita vallású francia, zsidó különállása tehát csak a magánéletében érvényesülhet. Arról szó sem lehetett, hogy egy francia zsidó ne fogjon fegyvert, mert nem akarja lelőni a német hadseregben szolgáló német zsidót. Kelet-Európában ez nem így volt. A lengyel zsidók vagy az orosz zsidók óriási többsége elsősorban zsidónak tekintette magát nem lengyelnek vagy pláne orosznak, bár a zsidó értelmiség rajongott az orosz irodalomért. Az orosz zsidóság még az elvben internacionalista szocialista mozgalomban is ragaszkodott a nemzeti különállásához: a zsidó szocialisták Bund (szövetség) néven Lenin minden dörgedelme ellenére külön pártot alkottak az oroszországi szociáldemokrata párton belül, majd azon kívül. Magyarország ebben a tekintetben is kompország volt: a zsidó középosztály Mózes-vallású magyarnak tekintette magát, és lenézte a csak jiddisül beszélő, szegény felvidéki és kárpátaljai zsidókat, viszont a zsidó állam akkor még utópisztikus tervét a magyarországi születésű Herzl dolgozta ki. Herzl eszméjének, a cionizmusnak Magyarországon alig voltak hívei. Vázsonyi Vilmos, a talán legtekintélyesebb zsidó politikus, határozottan elutasította, hogy a magyar zsidóság a békeszerződésre hivatkozva mint nemzeti kisebbség kérjen nemzetközi támogatást a numerus claususszal szemben. Úgy vélte, az egyetemi felvétel korlátozása ellen csak az országon belül, a jogegyenlőségnek a magyar alkotmányos törvényekben biztosított elvére hivatkozva szabad küzdeni. Így gondolta ezt Bethlen István miniszterelnök is. A vita piciben az 1990-es évek elején megismétlődött. Felvetődött a javaslat, hogy a nemzeti és etnikai kisebbségekről szóló törvény tizennegyedik csoportként ismerje el kisebbségnek a magyar zsidókat is. A javaslat ellen liberális zsidó értelmiségiek kezdeményeztek aláírásgyűjtést. Holott a törvény senkit sem kötelezett volna, hogy csatlakozzon a zsidó kisebbséghez, csak lehetőséget teremtett volna erre is.

Kovács András és munkatársai empirikus szociológiai kutatásai bizonyították,77 hogy a magyarországi zsidók számára a legfontosabb kohéziós tényező a holokauszt emléke: a holokausztról való tudás azokban is él, akik évtizedekkel később születtek. A radikális szélsőjobboldal megjelenése csak erősítette ezt a kohéziót: az Árpád-sávos zászlót lengető újnyilasokban sokan látják a nagyszüleik gyilkosát, pedig a gyilkolásban a zászlólengetőknek is legfeljebb a nagyapja vett részt. De éppen, mert az antiszemitizmus a holokausztra utal, és mert a zsidó különállásnak és összetartásnak is a holokauszt öröklött emléke az alapja, Csoóri írásának az összeforradás reménytelenségéről szóló része nem antiszemitizmus, hanem a valóság viszonylag korai felismerése. Magyarországról elszármazott holokauszt-túlélők már Izraelben is igen kevesen vannak, a második vagy harmadik generáció számára viszont felmenőik egy részének magyarországi származása – mint Komoróczy Géza is hangsúlyozza78 – már nem sokat jelent. A ’60-as években azonban még sokan voltak a magyar anyanyelvű holokauszt-túlélők, így amikor Vadnai László, a Hacsek és Sajó páros megteremtője Amerikából Izraelbe látogatott, fellépését nagy várakozás előzte meg. A humorista azonban csalódást okozott. Arról kezdett beszélni, hogy a három ország olyan a számára, mint három nő: Magyarország az anyja, Amerika a felesége, Izrael a szerelme. De nem tudta befejezni, mert a közönség felmordult: Szép kis anyád van – kiabálták a finomabbak. A kevésbé finomak pedig azt: Eridj vissza a kurva anyádba! (A történetet Jozef Givol, a hatnapos háború előtti izraeli nagykövetség Erdélyből elszármazott munkatársa beszélte el az 1960-as évek derekán.) Szó sincs tehát arról, hogy az összeforradást, vagy akár csak a megbékélést csupán az antiszemiták elleneznék, csupán a szélsőségesek kételkednének a lehetőségében. A megbékéléshez zsidó részről is tetemes időbeli és térbeli távolságra van szükség, az utóbbi következtében viszont az összeforradás értelmét veszti. Mindezt persze még sokkal bonyolultabbá teszi, lappangó vagy nyílt antiszemitizmus ide vagy oda, hogy a párválasztást az elmúlt évtizedekben kevéssé befolyásolta a párt választók, illetve a párul választandók zsidó vagy nem zsidó volta. Sokan tekintik magukat zsidónak, akik a zsidó vallási előírások szerint nem zsidók, minthogy az anyjuk „árja”. Ez talán némi esélyt ad az antiszemitizmus visszaszorulására. Nehéz antiszemitának lenni annak, akinek az apja vagy a gyereke zsidó, illetve félzsidó. Nehéz, de azért nem lehetetlen.

Győri György nemzedéke valószínűleg az utolsó azok közül, akik öntudatosan vallották a magukénak Mózes és Petőfi hagyományát. Az idősebb nemzedékek, például az 1892-ben született Komlós Aladár számára a kettős hagyomány – az állami és társadalmi diszkrimináció ellenére – még vállalható, sőt, erkölcsi parancsként vállalandó volt. „Csak a legszimplább gondolkodás képzelheti, hogy a lélek nem ragaszkodhatik egyszerre két közösséghez, s hogy a zsidó szolidaritás kizárja a magyarsággal való szolidaritást. A zsidó lélek a mértani idomok közül nem a körhöz hasonlít, amelynek egy a középpontja, hanem inkább az ellipszishez, amelynek két gyújtópontja van” – írta 1936-ban a zsidó–magyar irodalomtörténész.79 A tizenhat éves Rothman György számára 1942-ben sokkal nehezebb volt, hogy valami ehhez hasonlót érezzen, hiszen cionistaként Palesztinában képzelte el a jövőjét. Mégis Kosztolányit idézve vallja: „Az a tény, hogy anyanyelvem magyar, és magyarul beszélek, gondolkodom, írok, életem legnagyobb eseménye, amelyhez nincs fogható.” Ha valóban kivándorol Palesztinába, ha Izraelben él, ez a nyelvhez kötöttség fájdalmasan repedezni kezdett volna. Minthogy azonban Magyarországon maradt, megőrizhette azt a hitét, hogy lehet egyszerre cionista és magyar. Mert létezik egy olyan Magyarország, amely nem azonos az üldözőkével. Csoóri nyilván ezt tekintette neki való és neki szóló mondanivalónak Győri György könyvében. Ez a mondanivaló ellentmondott ugyan Csoóri álláspontjának az összeforradás lehetetlenségéről, de az ember, ha kétkedve is, szívesen fogadja, ha némely tapasztalata rácáfol a borús nézeteire.

A Komintern tanítása

Ugyancsak a Nappali holdban Csoóri azt írja: „Rákosiéknak azonban nem az igazságra és a megtisztulásra volt szükségük, hanem a bűnre. Kilencmillió bűnös magyarra, mivelhogy a megvádolhatók fölött mindig könnyebb és indokoltabb uralkodni.” A magyar társadalom írástudói persze érthető módon tételezték fel, hogy a zsidó származású kommunisták bűnösnek tartják a magyar társadalmat, hiszen látták, tudták – a Moszkvában tartózkodó kommunistákkal szemben élő tapasztalatból tudták –, milyen közönnyel nézte végig a falvak és városok népe a zsidó szomszédok gettóba hurcolását, és milyen odaadó lelkesedéssel nyújtották be igényüket az elhurcoltak rendelőjére, irodájára, lakására, konyhaedényeire és ruhatárára. De akármit gondoltak is a kommunista vezetők magukban, nyilvános szereplésük, retorikájuk a párt nemzetközileg összehangolt vonalához igazodott. Zsolt Béla 1945-ben Rákosi Mátyás A magyar jövőért című könyvéből idéz; Rákosi 1942-ben írt cikke szerint a hitlerizmus magyar cselédei a feudális mágnások, ezzel szemben a magyar nép zöme a fasiszta háború ellen van. Ez a vélemény, a Komintern álláspontjának megfelelően, figyelmen kívül hagyta, hogy a hitlerizmus nemzeti szocializmusnak nevezte magát, és jobb életet ígért, sőt, Németországban biztosított is a dolgozó osztályoknak. Zsolt Béla elhiszi, vagy úgy tesz, mintha elhinné, hogy Rákosi nem a Komintern leckéjét mondja fel, hanem továbbra is az 1919 előtti társadalomkép hatása alatt áll: az egyik oldalon állnak nagybirtokosok és nagytőkések, a másikon az elnyomottak, a munkások és a parasztok. Nem veszi tudomásul, hogy a Horthy-rendszer politikai és szociális reformok helyett faji öntudatot adott a népnek. „…aki e förtelmes években – írja Zsolt Béla – szemtől szembe találkozott a munkásszázad paraszti és polgári keretlegényeivel és a színmagyar parasztból kikerült deportáló csendőrlegényekkel, megállapíthatta, hogy a fasizmustól bestiálissá hevített magasrendűségi téboly elementárisan magával ragadta magát a népet.”80 A kommunista politika egyetemlegesen megbocsátott a kisnyilasoknak, csatlakozott a Földet vissza nem adunk! kampányához, amelynek károsultjai nagyrészt a koncentrációs táborokból hazatérő zsidók voltak. A magyar társadalom náci–nyilas múltjával való szembenézést elsősorban a Szociáldemokrata Párt és a Magyar Radikális Párt szorgalmazta, nem Rákosi és a kommunista párt. Ezt Csoóri Sándor nyilvánvalóan tudja.

Darvas József, a Nemzeti Parasztpárt alelnöke, aki későbbi visszaemlékezései szerint 1938-tól tagja volt a földalatti kommunista pártnak is, az MKP központi lapja, a Szabad Nép első legális számában (1945. március 25.) szembefordult azokkal a zsidókkal, akik szenvedéseik alapján előjogokra tartanak igényt, volt munkaszolgálatos létükre maguk akarnak keretlegények lenni. A háborút követő években még megjelentek a deportálásról, a munkaszolgálatról szóló könyvek, a kommunista hatalomátvétel azonban ennek is véget vetett. Maga a zsidó szó is tabuvá lett. A német fasiszták és nyilas csatlósaik üldözték a kommunistákat, a munkásokat, a dolgozó parasztokat, a haladó embereket és az üldözötteket. Körülbelül ennyi, amennyit az ’50-es években a társadalom tudomására hoztak, ennél többre nyilvánosan emlékezni sem illett. A fenti paródiamondatban nemcsak az üldözött szó fedi a zsidót, hanem a haladó ember is. A ’60-as években, amikor már fel lehetett adni házassági hirdetéseket, ilyen szövegek jelentek meg a Népszabadságban: „Haladó világnézetű férfi haladó világnézetű asszonyt keres házasság céljából.” Azaz: zsidó férfi zsidó nőt.

Nálunknál rosszabb nincs is

A ’60-as években az Eichmann-per meg az Anna Frank naplója világsikere után a holokauszttéma mindenütt a felszínre tört, a magyar könyvkiadásból és filmgyártásból sem lehetett többé kirekeszteni. De a korszak reprezentatív művei, például Sánta Ferenc Az ötödik pecsét című regénye vagy Fábry Zoltán Két félidő a pokolban című filmje azt a képet sugallja, hogy a magyar kisember keveset tud a szörnyűségekről, de amikor egyszerre a szeme elé tárul az embertelenség, akkor spontán embersége az üldözöttek mellé állítja. Ezekben a művekben az a leghazugabb, hogy úgy tesznek, mintha ennek a derék kisembernek semmiféle előzetes ismerete, véleménye nem lett volna a zsidókérdésről. Az első szépirodalmi mű, amely nagy erővel a magyar társadalom felelősségét is felvetette az Ember Mária Hajtűkanyar című, 1974-ben megjelent regénye volt. Azóta, és különösen 1990 után sorra jelentek meg történelmi művek, de szépirodalmiak is, amelyekből kiviláglik a magyar társadalom részessége a népirtásban.

Van azonban a múlttal való szembenézésnek olyan formája is, amely már-már gőgnek tetszik. 2006-ban előadást tartottam a legnagyobb német menekültsegítő szervezet, a Pro Asyl konferenciáján. Egyebek közt arról beszéltem, hogy Magyarországról rendszeresen visszatoloncolnak afgán, iraki és kurd menedékkérőket Ukrajnába, méghozzá törvénysértő módon anélkül, hogy az illetékes menekültügyi hatóság meghallgatná őket. A toloncolást – tudjuk: idegenrendészeti intézkedés – végrehajtó határőr-igazgatóság parancsnoka büszkén mondta el, hogy kiváló kapcsolatot alakítottak ki az ukrán társszervvel. Ellentétben a korábbi gyakorlattal, most bürokratikus akadékoskodás nélkül átveszik az illegális határátlépőket. – És mi lesz velük? – kérdeztem. – Munkács mellett a pavsinói táborba kerülnek. – Mit lehet tudni erről a táborról? Erre a parancsnokban felhorgadt a magyar kultúrfölény. – Nem jártam ott – felelte. – De ahogy hallom: tiszta Auschwitz. – Szóval a dandártábornok úr Auschwitzba küldi a menedékkérőket? A tábornok döbbenten nézett rám, erre láthatólag még sosem gondolt. – Hát igen, ez szomorú. De ez a parancs. Ha valóban ez volt a parancs, jogellenesen adták ki, de a tábornok erre sem gondolt. Nekem ellenben sikerült elintéznem, hogy meglátogathassam a tábort. Természetesen nem volt Auschwitz, senkit sem gyilkoltak meg, csak irtózatos zsúfoltságban, minimális élelmezéssel tartották fogva a menedékkérőket hat hónapig. De 500–1000 dollár csúszópénz ellenében azonnal ki is lehetett szabadulni. Az ukrán kormány egyébként – sok volt a látogató – megszüntette a tábort, majd az Európai Unió jelentős anyagi támogatásával új táborokat állított fel, távol a határtól. Ezeket nehezebb felkeresni, nem is jártam ott. Nos, a német hallgatóságnak elmondtam, amit fentebb leírtam. Az előadás végeztével odajött a rendező szervezet két munkatársa, és komoran figyelmeztettek, nagyon helytelen volt, hogy a tábort Auschwitzhoz hasonlítottam. – Dehogy hasonlítottam. Csak idéztem egy tanulságos beszélgetést egy ostoba parancsnokkal. Különben is, elmondtam, milyen a tábor valójában. Nem nyugtattam meg őket. – Auschwitz olyan egyedülálló szörnyűség a történelemben, amit semmilyen összefüggésben semmivel nem lehet összehasonlítani – mondták. Kiderült, valóban nem. Német felkérésre írtam egy tanulmányt a hazai menekültpolitikával kapcsolatos tapasztalataimról. Beleírtam azt is, hogy 1998-ban a koszovói menekültek következetes visszautasítását az akkori német belügyminiszter kezdeményezte, a magyar hatóságok csak a német mintát másolták, pedig akkor még nem voltunk brüsszeli gyarmat. Ez ellen az egyébként nagyon alapos és igényes szerkesztő semmiféle kifogást nem emelt. De az Auschwitz-bekezdést ő is kihúzta. Auschwitz a német bűnösség egyedülálló jelképe: ezt nem veheti el tőlük senki.

Ennek az önmarcangoló nemzeti gőgnek a megjelenítése Andrzej Wajda 1959-es filmje, a Lotna. 1939-ben, a második világháború első napjaiban egy német páncélos egység szembekerül a lengyel hadsereg legendás könnyűlovasságával. A harc reménytelen, értelmetlen, a lovasroham a tankok ellen hősies, gyönyörű, de egyúttal groteszk is: a könnyűlovasok valamennyien odavesznek. A kritikák elmarasztalták a filmet. Azt írták, Wajda lejáratta a lengyel lovasok hazafias hősiességét. De Michnik kiállt mellette. „Ilyenek voltunk – írta a filmről –, hősiesek a tehetetlen magunkra hagyottságban.” A gyönyörűségesen fényképezett film üzenete röviden: A mi lengyel önfeláldozásunknál balekabb önfeláldozás, a mi patriotizmusunknál időszerűtlenebb patriotizmus sehol a világon nem létezik.

A mai emlékezéskultúra, a tartós elhallgatás meg főképpen a közvetlen politikai célra alkalmazott történelem ellenhatásaként ugyancsak az ellenkező irányba leng ki. Az alkalmazott történelem kiindulópontja az Alaptörvény, amely 1944. március 19-t az állami önrendelkezés elvesztésének napjává nyilvánítja. A német megszállás újabb történelmünknek valóban mélypontja, de nem olyan pillanat, amelynek ne lettek volna előzményei. Minderre csak ráerősít a Szabadság téri emlékmű, amely az ártatlan és kiszolgáltatott nemzetet jelképezi, nyakában a hatalmas német sassal. Az Alaptörvény és az emlékmű bírálata teljesen jogos. De a jogos bírálat alapján se szabad kifordítani a történelmet. A magyar állam szörnyű háborús bűncselekményeket követett el a német megszállás előtt is. De ezeknek a mértéke, súlya mégsem azonosítható azzal, ami a német megszállás után történt.

A Horthy-rendszer egészét és a megszállás előtti háborús éveket inkább a szörnyűségek és az enyhülések váltakozása jellemzi, majd az enyhülés után lesújt a még szörnyűbb katasztrófa. A fehérterrort a konszolidáció követte, a numerus clausust a szabályok enyhülése. Mindez nem menti a Horthy-rendszert, de jogtalanná teszi, hogy az 1919-től 1945-ig tartó korszakot valamiféle homogén egységnek tekintsük. Hiszen nem homogén az 1945-től 1990-ig tartó korszak, de a Kádár-korszak 32 éve sem. Minden történelemkönyvben vagy akár az interneten utánanézhetünk, mi tettek a zsidókkal Romániában, Horvátországban, Szlovákiában, hogy csak azokat a németekkel szövetséges országokat említsük, amelyek saját erőből irtották a zsidókat. Lengyelországból 50 ezernél is többen menekültek Magyarországra, legalább tíz százalékuk zsidó volt.81 Szlovákiából az ottani deportálások megkezdésekor mintegy 15 ezren menekültek Magyarországra. Jórészt internálták őket, de az életük nem forgott veszélyben. A német megszállás után sokan visszamenekültek Szlovákiába. A Győri könyvében szereplő két lány is visszajutott Szlovákiába, a Hlinka-gárdisták felfedezték őket, Ravensbrückbe kerültek, de túlélték a háborút. Kamenyec-Podolszkijnak majdnem 20 ezer áldozata volt, a kőrösmezői tábor embertelen körülményeiről Slachta Margit tájékoztatta, közbelépést kérve, Horthynét. Végül részben német nyomásra abbamaradt a kitoloncolás. (A történelemnek azonban nincsen tanulsága, a koszovói háború kezdetekor a magyar Belügyminisztérium küldöttséget menesztett Belgrádba, hogy fogadják vissza a Magyarországra érkezett, innen azonban kitoloncolandó menekülteket. Szerbiában akár agyon is lőhették volna őket, hiszen a szerb hadsereg megtorló hadjáratot folytatott a koszovói albán felkelők ellen. De Milosevicsnek nem kellettek, a szerb hatóságok nem voltak hajlandók átvenni őket.)

Az újvidéki gyilkosságok ügye a szélsőjobboldal őrjöngése ellenére a parlament elé került, a felelősöket, 15 magas rangú tisztet bíróság elé állították, Feketehalmy-Czeydner Ferenc tizenöt évet kapott. Katonatisztet nem helyeztek előzetes letartóztatásba, hiszen a tiszti becsületszó kizárta a szökést. Feketehalmy a többi elítélt tiszttel együtt mégis megszökött, ez még a jobboldalt is felháborította. A szökevény aztán a nyilas kormányban a honvédelmi miniszter helyettese lett, s még elintézte, hogy Bajcsy-Zsilinszkyt, aki a parlament elé vitte az újvidéki ügyet, felakasszák. De azért érdemes belegondolni, vajon melyik országban fordult elő a második világháború idején, hogy egy altábornagyot ellenséges civilek meggyilkolása miatt 15 évre ítéljenek. Az ukrajnai munkaszolgálat a zsidó középosztály, a zsidó értelmiség kiszemelt tagjainak célzott megsemmisítése volt; az illetékes tisztek meg is mondták: nem az a szándék, hogy ezek az emberek hazajöjjenek. Nagybaconi Nagy Vilmos honvédelmi miniszteri kinevezésekor (1942. szeptember 24.) megszüntette a személyre szóló behívásokat, lehetővé tette, hogy a munkaszolgálatosok is hazajöhessenek szabadságra. (A volt honvédelmi miniszter volt az első magyar, aki 1965-ben Izraelben megkapta a Világ Igaza kitüntetést.) A munkaszolgálatosokon azonban már nem sokat segített. Az 1943. januári szovjet támadás során a veszteségük meghaladta a 19 ezer főt, vagyis nagyobb arányú volt, mint a honvédeké, mert a szovjet offenzíva napjaiban már súlyosan leromlott állapotban voltak.82 Az országon belül dolgozó munkaszolgálatosoknak ellenben nagyobbak voltak a túlélési esélyei, mint a honvédeknek. Az életben maradt munkaszolgálatosokat viszont a háború utolsó hónapjaiban kiszolgáltatták a németeknek, nagy részük Mauthausenben, illetve Günskirchenben pusztult el. A zsidótörvények ellenére az 1939-ben megválasztott képviselőháznak volt izraelita vallású tagja (Bródy Ernő ügyvéd), a felsőháznak pedig öt izraelita tagja volt. Közülük Goldberger Leó Mauthausenben, Vida Jenő Auschwitzban halt meg: mindkettőjüket a német megszálláskor vették őrizetbe.

A magyar zsidóság gazdasági megsemmisítéséről írott könyvükben a szerzők, Kádár Gábor és Vági Zoltán írják le, hogyan győzte meg Endre László Eichmannt, hogy a magyar zsidóság deportálása rövid idő alatt végrehajtható. A magyar közigazgatás, fejtegette Endre, békebeli módon működik, társadalmi ellenállással pedig nem kell számolni, ilyen nem lesz. Tapasztalatai alapján Eichmann igazat adott Endrének: a magyar hatóságok teljesítményével igen elégedett volt.

Ebből azonban csak az következik, hogy a németeknek nem volt kész tervük a deportálás mikéntjére. Az ellenben nem, hogy letettek volna a „végső megoldásról”. Elég néhány mondatot idézni Edmund Veesenmayer 1943. december 14-én kelt ismert jelentéséből, hogy világosan lássuk, a nácik a zsidók „kiiktatását” elsőrendű stratégiai kérdésnek tekintették. „A zsidó az első számú ellenség – írta az SS-főtiszt, akit Hitler a megszálláskor a Birodalom teljhatalmú megbízottjának nevezett ki. – Az 1,1 millió zsidó az ország ugyanolyan számú szabotőrjét jelenti, és legalább ugyanannyi, ha nem kétszer annyi azoknak a magyaroknak a száma, akik a zsidók csatlósaiként a szabotázsra és kémkedésre irányuló nagyszabású tervek megvalósításában segítőtársaik és külső álcázóik. […] a birodalom ma a létéért küzd, és nem tudom elképzelni, hogy a háború egyre fokozódó súlya mellett tartósan megengedhetné magának azt a fényűzést, hogy érintetlenül hagyjon ilyen szabotázsközpontot. A birodalom politikájában itt hálás és kényszerítő feladat adódik, ha hozzányúl ehhez a kérdéshez és azt tisztázza. Annál is inkább, mert ez nem katonai, hanem szinte kizárólag politikai kérdés.” Ezt figyelembe véve a mazochista nemzeti gőg megnyilvánulása azt hirdetni, hogy a deportálásnak a magyar társadalom az első számú felelőse. Ami tiszteletre méltó tudósokat olyan állításokra ragadtat, miszerint „Nem Horthy, a Reichsführer [Himmler] parancsa tartóztatta fel a budapesti zsidók megsemmisítésére kovácsolt terveket”. Pedig a genocídiumért viselt megosztott felelősség is elég a magyar társadalom erkölcsi elmarasztalásához. Sőt!

Sőt? Idén volt a Dózsa-felkelés 500. évfordulója, a közvélemény azonban, mondhatni, észre sem vette. Dózsa nem illik bele a mostani kurzus emlékezetpolitikájába, csodálom, hogy Harrach Péter képviselő úr még nem kezdeményezte, hogy a Dózsa György út legyen inkább Werbőczy István út. Bezzeg 1964-ben a 450. évfordulót a népköztársaság kormánya fényesen megünnepelte. Volt akkor Csurka Istvánnak egy sorozata a Magyar Nemzetben: Óvári és Sóvári beszélget. Azt mondja az egyik (emlékezetből idézem): Azért mégis csak nagy ember volt ez a Zápolya. Miért, kérdezi a másik. Hát mégis csak ő volt az utolsó, aki saját erőből levert egy forradalmat. Per analogiam mondhatnánk: román, horvát és szlovák szomszédaink ki bírták irtani a zsidóikat saját erőből. Gábriel arkangyal népe erre is csak a német sas védszárnyai alatt volt képes. Végigtekintve az 1938 és 1945 közötti évek eseményein, méghozzá igen kényes pillanatban, a békeszerződés aláírása előtt Bibó István így írt: „Ha ezeknek a cselekedeteknek az erkölcsi mérlegével és a belőlük folyó felelősséggel kapcsolatban vetjük fel azt a kérdést, hogy megérdemelte-e Magyarország azt, amit kapott, és azt, amit kap, akkor erre jó lélekkel csak azt felelhetjük, hogy megérdemelte. […] Semmiféle sérelemnek, semmiféle bántalomnak nem szabad elhomályosítania bennünk a legszemélyesebb felelősségnek a tudatát mindazért, amit tettünk, és amit elmulasztottunk megtenni.”83

Amikor Győri György leírta az emlékeit, akkor az emlékezetpolitika még nem rukkolt előre a politikai csatározások frontvonalába: az ön-szerecsenmosdatás korszaka már elmúlt, a fennhéjázó mazochizmus még nem jött divatba. Nyugodtan írhatott úgy, ahogy emlékezett a dolgokra. Belül maradva azon az ellipszisen, amelynek egyik gyújtópontjában Mózes, a másikban Petőfi áll. Akik egyébként is jól megértették volna egymást, ha lett volna alkalmuk találkozni. Ez a szubjektív emlékezés tudomást sem vesz az emlékezetpolitikai birkózásokról, és nem törekszik történettudósi forráskritikára sem (például a somérok által előállított igazolványok száma vagy a budapesti gettóba bejuttatott élelmiszer mennyisége tekintetében), amennyiben az adatok egybevágnak a személyes emlékeivel, vagy olyan hajdani résztvevőktől származnak, akiknek tisztességes szándékában nem kételkedik. De éppen ez a szubjektivitás ad az emlékezéseinek írói hitelt. Lehet, hogy az előállított igazolványok számára vonatkozó adatokat lehetne korrigálni (kérdés, lehetne-e, hiszen éppen az effajta konspiratív tevékenység vonatkozásában aligha vannak megbízható levéltári források), lehet, hogy az állambiztonsági nyomozó, aki a Rothman-fiút rábeszélte, hogy a saját érdekében menjen be a debreceni gettóba, nem is volt olyan jóhiszemű, a hitelességet ez nem rendíti meg. Mert annak a forrása az a meggyőződés, hogy a szörnyűségek közepette újra meg újra megjelennek derék emberek, akik a létezésükkel bizonyítják, hogy nem minden ember sárkányfogvetemény. Ilyenek a társai a somér mozgalomban, ilyen Jungreisz Elza, a Szlovákiából menekült lányok árvaházi gondviselője. Ilyen Martin, a német szociáldemokrata esztergályos, aki magyar zsidó rabtársát beavatja az esztergálás rejtelmeibe, az SS-felügyelővel pedig elhiteti, hogy a fiatalember ért a mesterséghez. Ilyen az orvos, aki a halálmenetben kezeli rabtársa amputált ujját, és ilyenek az ismeretlen sorstársak, akik a vaksötétben megtalálják és visszaadják társuk bakancsát. Az említettek, az egy Martin kivételével, mindannyian zsidók. De egy egész fejezet szól az igazakról, életmentő magyarokról, például a Lehocz-családról, akik megmentették Gyuri két féltestvérét. Csoóri joggal dicséri a szerző tárgyilagosságát.

Levél az unokáknak

Amikor Győri György 1986-ban hozzákezdett, hogy megírja a „hosszú levelet unokáinak” (ez a könyv alcíme) aligha gondolhatott arra, hogy műve megjelenik. A cionistákat már nem zárták börtönbe, mint 1950-ben, nem minősítették őket imperialista ügynöknek, mint a Szovjetunióban, Lengyelországban vagy 1967-ben, a hatnapos háború idején néhány magyar munkahelyen is, főleg, ha a főnök történetesen egykori cionista volt. De a cionista ellenállás még nem került át a tiltottból a tűrt kategóriába. Nagyrészt még meg sem jelentek, vagy Magyarországon nem voltak hozzáférhetőek azok az Izraelben vagy Amerikában kiadott emlékezések, dokumentumok a magyarországi somér mozgalomról, amelyeknek az adatait Győri György utóbb beépítette a művébe. Bár Győri – Győrik álnéven – 1986-ban a Beszélőben is közölt egy írást, könyvét nem szamizdatnak gondolta. Egyszerűen az lehetett a szándéka, hogy az unokáinak, a családjának, a barátai szűk körének beszéli el a történetét. Pedig az emlékezés úttörő vállalkozás volt, hiszen a magyarországi somér mozgalomról még ma is csak igen kevesen tudnak. Győri Györgyöt a „kulák” származása miatt zárták ki a Magyar Dolgozók Pártjából. A Partizánszövetségbe meg azért nem vették fel, mert munkásmozgalmi kapcsolatot nem tudott kimutatni a múltjában. Így párttagság híján, partizánszövetségi tagság híján, sőt, hosszú időn át a megjelenés esélye nélkül a kézirat megmaradt annak, aminek íródott: személyes, családi emlékezésnek, semerre sem kacsintgató, hiteles „hosszú levélnek”.

Hála Istennek. Ezért érdemes elolvasni.

Isten éltessen, Gyuri bácsi!

Beszélő Online, 2014. december 12.

Válasz Zolnay Jánosnak

Kedves Janó!

Figyelmesen, mondhatni, megtisztelve olvastam a vitacikkedet. Megtisztelő volt, hogy sorra idézted régebbi írásaimat, némelyiküket alapvető egyetértéssel. Ugyanakkor nehéz helyzetbe hoztál: írásod alapos, megfontolt választ igényelne. Némi töprengés után mégis úgy gondolom, nem válaszolok érdemben. Nem válaszolok elsősorban azért, mert ez a kérdés, elképzelhető-e a holokauszt után magyarok és zsidók, vagy ha tetszik „magyarok” és „zsidók” lelki összeforradása, végső soron megválaszolhatatlan. Újra meg újra egymás mellé lehet rakni az érveket, a végeredmény pedig éppúgy lehet igen, mint nem. Azt azonban biztosnak gondolom, hogy az, amit Vázsonyi Vilmos hirdetett még 1925-ben is, tudniillik, hogy a magyarországi zsidóság tagjai nem magyar zsidók, hanem zsidó magyarok, ahogy vannak katolikus magyarok meg református magyarok, már nem vallható. Ha külföldön megkérdezték, mi vagyok, természetesen magyarnak mondtam magam, de mindig maradt bennem egy kellemetlen érzés, hogy a válaszom nem volt pontos. De akadályoz az érdemi válaszolásban az is, hogy el kell ismernem, a Győri György Megmeneküléseim című könyvéről szóló írásomban néhány megfogalmazás túlzó volt. Írtam például arról, hogy az összeforradás akadályai ellenére a holokausztot követő évtizedekben hatalmas mennyiségű „vegyesházasság” köttetett. De fel sem tettem a kérdést, hogy a vegyesházasságok milyen módon befolyásolják a házastársak és főként az utódaik csoporttudatát. Márpedig eléggé kézenfekvő, hogy akinek a házastársa vagy pláne az anyja nem zsidó, az nehezebben sorolja be magát a magyar vagy a zsidó entitásba, amely, ugyebár, nem képes összeforradni a másik entitással. Elnézést az önreklámozásért, de azt hiszem, minderről rövidebben és áttekinthetőbben írtam Az integráció vége című cikkemben, amely a Szombat 2013. január 3-i számában jelent meg. Persze azzal is tisztában vagyok, hogy a fentiekkel még távolabb kerültem a te álláspontodtól, hiszen még inkább nyilvánvalóvá tettem, hogy a kérdést etnikai módon közelítem meg. De egyébként milyen különbség van egy nem vallásos, nem cionista zsidó meg egy nem vallásos, nem nacionalista magyar között? Persze erre lehet azt válaszolni, hogy semmi, a különbségtétel csupán az antiszemiták találmánya. De ha megkérdezném a moszkvai, a Cape Town-i vagy az isztambuli másod-unokatestvéremet, hogy orosznak, angolnak vagy töröknek érzi-e magát, feltehetőleg bizonytalan választ kapnék. Ahogy bizonytalan az én válaszom is.

De van további oka is annak, hogy nem tudok válaszolni. A cikkemben azt írtam: „De éppen, mert az antiszemitizmus a holokausztra utal, és mert a zsidó különállásnak és összetartásnak is a holokauszt öröklött emléke az alapja, Csoóri írásának az összeforradás reménytelenségéről szóló része nem antiszemitizmus, hanem a valóság viszonylag korai felismerése.” Mást most se tudnék írni, az állításomat elismételni vagy magyarázkodva körülírni, aligha volna értelme. Az emlékezetpolitikával kapcsolatban pedig azt írtam: „Az alaptörvény és az emlékmű bírálata teljesen jogos. De a jogos bírálat alapján se szabad kifordítani a történelmet. A magyar állam szörnyű háborús bűncselekményeket követett el a német megszállás előtt is. De ezeknek a mértéke, súlya mégsem azonosítható azzal, ami a német megszállás után történt.” Eszem ágában sincs védeni az Alaptörvény preambulumának hazugságát vagy pláne a Szabadság téri rémszobrot. De azt gondolom, hogy az egy éve tartó tiltakozás, a résztvevők tiszteletre méltó áldozatvállalása ellenére, túlzó és kontraproduktív. Túlzó, mert hatalmas energiabefektetéssel küzd egy jelkép ellen, miközben újabb és újabb valós szörnyűségek ássák alá a magyar társadalom növekvő részének mindennapi életét. És kontraproduktív, mert sokakban, ha egyáltalán észreveszik a tiltakozást, csak azt az érzést erősíti, hogy a zsidók már megint cirkuszolnak valamiért.

Írásodnak több olyan része is van, amely megérdemelné a továbbgondolást, illetve amelyekben nagyon fontos dolgokat mondasz ki. Azt írod például, hogy a holokausztot „egyedüli kivételként a történelem sok-sok népirtása, tömeggyilkossága, katasztrófája közül – sikerült kiemelni a partikuláris értelmezési keretekből, és sikerült egyetemes szintű, konszenzuális elbeszélést kialakítani vele.” Adódik a kérdés: miért? Azért-e, mert a holokauszt más minőség, mint például a kommunizmusban elkövetett népirtások sorozata, vagy azért, mert a kommunizmus nem szenvedett olyan vereséget, mint a nácizmus, mert a népirtók egykori elvbarátai, tanítványai és utódai ma is hatalmon vannak, sőt, puszipajtásai hazánk antikommunista kormányának?

Vitairatod befejező részében arról írsz, hogy a liberálisok nem vették észre, nem akarták tudomásul venni, hogy az úgynevezett népi ellenzék már egyáltalán nem foglalkozik a hajdani népiek fontos témáival, a szegénységgel, a társadalom törésvonalaival, a mobilitás hiányával. Hogy politikai gondolkodásukban egyre nagyobb helyet foglal el az antiszemitizmus, a rasszizmus. Ne tekintsd udvarias zárógesztusnak: már azért is érdemes volt megírnom a cikkemet, hogy vitairatodban leírhasd ezeket a kemény befejező gondolatokat.

Baráti üdvözlettel: Kőszeg Feri

Beszélő Online, 2015. március 9.

2016. február 12-én elhunyt Győri György. Ugyanebben az évben, január 7-én halt meg Szilágyi János György, a példás jellemű, nagy ókortudós. A két dátum közé esett ifjúkori szerelmem és öregkori élettársam, Anikó születésnapja (február 11.). Anikó 2010-ben halt meg. Hármukról egy cikkben írtam. A Győri Györgyre emlékező nekrológban több ponton kiigazítottam, amit a két évvel korábban Töprengések az összeforradásról című cikkemben írtam.

Halálaim

Szilágyi tanár úr

Egymásba kapaszkodnak a halottak, húzzák egymást. Az év elején meghalt Szilágyi János György, aki a 20. és 21. században úgy élt végig kettő híján száz évet, hogy sem magasabb tudományos rangért, sem nagyobb utazási szabadságért, de akár számára kedves emberek egyetértése, dicsérő szavai kedvéért sem bírt eltérni jottányit sem a jelenségeknek attól az értelmezésétől, amelyet az igazolható tények és a tények tudós értelmezése alapján kialakított magában.

Sztojkij muzsik, mondanám az orosz kifejezéssel, amelyet Spielberg nívós kommerszfilmjéből, a Kémek hídjából tanultam a minap: Abel ezredes, a legendás szovjet atomkém mondja védőjére, az amerikai ügyvédre, aki az amerikai alkotmány szellemében védi az amerikai alkotmány veszedelmes ellenségét. Sztojkij muzsik, azaz állhatatos fickó, vagy ha jobban tetszik, konok bunkó. Csakhogy Szilágyi tanár úr nem is volt állhatatos: meg se fordult a fejében, hogy mondhatna mást, mint ami a meggyőződése. Pedig teli volt iróniával, humorral, játékossággal, ezernyi módon tudta élvezni az életet, és még ágyhoz kötve is hatalmasakat tudott kacagni egy-egy kaján történeten. Csak a tényektől nem bírt elszakadni, hiába lettek volna az eredmények tetszetősebbek, látványosabbak vagy éppen a szívének is kedvesebbek, mint azok, amelyeket az adatok alapján kialakíthatott. De vajon létezik-e nyakasabb ellenállás a hazudozás egymást váltó rendszereivel szemben, nevezzék bár magukat „szocialista nemzeti egységnek” vagy „a nemzeti együttműködés rendszerének”, mint a konok ragaszkodás az igazolható tényekhez? A fejében ott volt sok ezer könyv tartalma, akár 70 éve olvasta őket, akár tegnapelőtt. Emlékezetében fel tudta idézni több ezer antik váza rajzait, megtalálásuk helyét, de még a műhelyt is, ahol 2500 éve készültek. Könyvtárra csak azért volt szüksége, hogy ellenőrizze az emlékezetében megőrzött adatokat: újra meg újra kiderült, hogy mindenre pontosan emlékszik. Úgy csinálta végig a második világháborút, hogy munkaszolgálatosként, azaz magyar állampolgár létére magyar hadifogolyként ásta a tankcsapdát meg a katonasírokat a keleti fronton, majd pedig a rabtartóival együtt került hadifogságba. Munkaszolgálatosként túlélte a hideget, a kemény munkát és a kitervelt megaláztatást, hadifogolyként kibírta a folyamatos éhezést, amelynek fogolytársai háromnegyed része áldozatul esett. Talán Horatiusa tartotta benne a lelket, akinek latin nyelvű kötetét menetelés közben is olvasta. Február 11-én temették el.

Anikó

Február 11-e számomra kultikus nap, ezen a napon született Anikó. Tizenhét éves volt, amikor megismertem, az akkor fellobbant szerelmem iránta átívelt házasságokat, országhatárokat. Évek teltek el két találkozásunk között, de a találkozások csak megerősítették bennem, hogy az idő múlásával sem vált számomra közömbössé.

Aztán hazajött Franciaországból, ottani élete lezárult, nekem pedig meghalt a feleségem. Az előző három év ismétlődő műtétek szorongása és a reménykedés hónapjai között telt el. Hiába olvastam újra meg újra, hogy a rák gyógyítható, a betegség előrehaladása világossá tette, hogy csak időt lehet nyerni. Anikóval olyan természetes módon maradtunk együtt, mintha előző nap váltunk volna el. Tizenkét év után állapították meg, hogy rákja van. Azt hittem, a feleségem betegsége révén sok mindent tudok a rákról. De a hasi rák szenvedései nem hasonlíthatóak a nyaki rák okozta inkvizíciós kínzáshoz. És nem három napig tartottak, mint egy szakszerűen végrehajtott karóba húzás, hanem nyolc hónapig. Tetézve a lezüllött magyar egészségügy embertelenségével, amelyhez az orvosok egy része is hozzázüllött. Mindez 2009–2010-ben történt. A választási küzdelem áthullámzott az egészségügyi intézményen is. Voltak orvosok, akik a kiszolgáltatott, haldokló beteget gúnyolták, és heccelték a szocialista-liberális kormány egészségpolitikája miatt. Tegnap a temetés után egy-egy szál virágot vittem a Farkasréten eltemetett halottaim sírjára. Anikónak nem vihettem születésnapi virágot, mert ragaszkodott hozzá, hogy a hamvait szórjuk a Dunába.

Gyuri bácsi

Pénteken, február 12-én délelőtt Éva szokatlan időben hívott fel: meghalt Gyuri bácsi. Évával hatodik éve élünk együtt, Gyuri bácsi az ő apósa volt, ő pedig már tizenöt éve külön él a férjétől. Amikor először vitt el hozzá, kicsit erőltetettnek éreztem a kapcsolatfelvételt, hiszen mi köze egy új élettársnak egy hajdani apóshoz. De miután megismertem, ezek a szavak, hogy élettárs meg volt após elvesztették a jelentőségüket. Gyuri bácsi egy nagy család, helyesebben egy nagycsalád pater familiasa volt, és oldalágon én is bekerültem ebbe a családba. Még közelebb kerültem hozzá, miután elolvastam a könyvét, az unokáinak írt hosszú levelet, azaz a Megmeneküléseim című önéletrajzot. Anyám az 1960-as években, pontosan 1967-ig az izraeli követség fogorvosa volt, a követség munkatársai ajándékoztak meg Joel Palgi És jött a fergeteg című könyvével, továbbá két kötettel Szenes Channáról. Szenes Channa neve és a Palesztinából Magyarországra érkező csoport története akkoriban Magyarországon jószerivel ismeretlen volt. Palgi is ejtőernyővel ugrott le Jugoszláviában, de a határon elfogott Channával ellentétben sikerült eljutnia Budapestre, itt azonban őt is letartóztatták. Megszökött a vonatról, amely Mauthausenbe vitte volna, életben maradt. 1964 táján írtam egy cikket Szenes Channáról a Látóhatár című folyóirat számára, írásomat azonban mint cionista propagandát elutasították. (Az említett könyveket 1986-ban kölcsönadtam Schmidt Máriának, aki történészként foglalkozott a magyarországi cionizmussal, és nem kaptam vissza őket.) Megörültem tehát, Győri György személyében megismertem valakit, aki részese volt a cionista ellenállási mozgalomnak, tagja a Hasomér Hacáir szervezetnek. Az első pillanattól kezdve megértettük egymást. Mellékesen az is imponált, hogy bár tizenöt évvel idősebb nálam (körülbelül annyival, amennyivel Éva fiatalabb), jó fizikai erőben van. Tudtam, hogy nagy pingpongozó volt, a könyvéből pedig azt is megtudtam, részben a fizikai erejének köszönhette, hogy túlélte Auschwitzot. Egy külső munkahelyen, ahol nem volt a közelben SS-őr, kikapta az őt ütlegelő Kapo kezéből a görbe botját, és ráemelte a gazfickóra, aki maga is fogoly volt. A Kapo megrémült, nem is annyira a fenyegető ütéstől, hanem attól, hogy az SS észreveszi, hogy egy fogoly el tudta venni a botját, elveszti a kiváltságait, visszasorolják egyszerű Häftlinggé. Akkor pedig valószínűleg a társai végeznek vele.

Fokról fokra egyre beljebb kerültem a családba, ott lehettem Gyuri bácsi 90. születésnapján. A nagycsalád összetartozása is imponált. A születésnapon ott volt a három fiú (a legidősebb, akárcsak az édesanyjuk, régebben meghalt), ott volt három meny, mintegy tíz unoka, és körülbelül ugyanennyi dédunoka meg ott volt Éva akkor 89 éves édesanyja is. Nekem a három gyerekem közül kettő Amerikában él, a két unokatestvérem 1956 óta Amerikában, illetve Kanadában. Másod-unokatestvéreim ugyan vannak szép számmal szerte a világban, de róluk inkább csak mesélni tudok, hogy hol mindenütt élnek rokonaim, valós kapcsolatom nincs velük. Rendszeres találkozásokban is megnyilvánuló kapcsolatom egyedül a kisebbik lányommal meg az ő családjával van. Ezért is volt olyan vonzó, sőt, irigylésre méltó számomra a Győri-klán összetartozása. Gyuri bácsi rövid betegsége idején majd a ma péntek délelőtti elhunytakor a nagycsaládon belüli e-mail forgalom hirtelen összesűrűsödött, bizonyságául a családi összetartatásnak.

A Megmeneküléseim – a borzalmak lebilincselően megírt krónikája – olyan ember önéletírása, aki cionistának vallja magát, a jövendő Palesztina építője akar lenni, de Dombrádon és Nyíregyházán erős magyar szellemben nevelkedett, és köti ez a hagyomány, a magyar nyelv, a magyar irodalom szeretete. Ez a kettős kötődés a 21. században, amikor a zsidó középosztály Mózes vallású magyarnak vallotta magát, és annak tekintette a magyarrá vált zsidóságot a szabadelvű közvélemény is, a 20. században elvesztette az érvényességét. Nem a holokauszt idején vesztette el, hanem már korábban és folyamatosan. Az önéletrajzi mű 2001-ben megjelent első kiadásához Csoóri Sándor írt ajánló szöveget. „Az elmúlt év egyik legizgalmasabb olvasmányélményét Győri György Megmeneküléseim című kéziratának köszönhetem… a magyarországi zsidó ellenállás és önmentés tényeit tárja föl dokumentumszerűen és regényszerű személyes történetekkel… Magyarok és zsidók kevés emlékiratban szerepeltek olyan tárgyilagosan, mint Győri vallomásaiban… Bibó és Száraz György… mellé kívánkozik Győri György… könyve.” (A 2014-es második kiadásban a Csoóri-szövegnek csak az utolsó két mondata maradt meg.) Magyarok és zsidók viszonyával Csoóri többször is foglalkozott, így 1990-ben a Nappali hold című esszésorozatában. Ott ezt írta: „A Tanácsköztársasággal, a Horthy-korszakkal, de különösen a Vészkorszakkal a szellemi-lelki összeforradás lehetősége megszűnt.” Én ugyan nem nevelkedtem sem vallásos zsidó, sem erős magyar szellemben, de többször is elolvastam Sebők Zsigmond Mackó úr utazásai szárazon és vízen című, négykötetes könyvét, és jót mulattam azon, hogy a vitézlő és nemzetes mackót németnek nézik, mert nem bírja megenni az erős paprikával fűszerezett halászlét. Nem is beszélve Rákosi Viktor Hős fiúk című könyvéről, amelynek nyomán beleszerettem Bem apóba és Damjanich veressipkásaiba. De ahogy kezdtem többet tudni a történelemről meg a világról, be kellett látnom, hogy az én lelkesedésem a veressipkásokért nem lehet olyan felhőtlen, mint az osztálytársam öccséé, aki azt mesélte az anyukájának, hogy egy nagyhangú, fölényeskedő orvos kezelte, szóval látszott rajta, hogy zsidó. De még a fiú megjegyzésénél is jobban megmaradt bennem az édesanyja halk pisszenése, amire a tizenhárom éves gyerek nyomban témát váltott. Vagyis rajtam is látszott. Úgy véltem, Csoóri megjegyzése a zsidó–magyar összeforrás ellehetetlenüléséről nem antiszemitizmus, hanem egy elhallgatott tény kimondása. Ehhez az idézethez, amelynek a tartalmával egyetértettem, és amely egyúttal Csoóri igazolásául is szolgált, hozzáfűztem ugyanebből az esszéből egy másik mondatot: „… manapság egyre határozottabban érződik, fordított asszimilációs törekvések mutatkoznak az országban: a szabadelvű magyar zsidóság kívánja stílusban és gondolatilag »asszimilálni« a magyarságot. Ehhez olyan parlamenti dobbantót ácsolhatott magának, amilyet eddig még nem ácsolhatott soha.” Ez a szöveg a paranoid zsidóellenesség dokumentuma. A két idézet együtt talán azt mutatja, hogy nem voltam Csoórival szemben elfogult: sem pozitív, sem negatív értelemben. Ennek ellenére Zolnay János a Beszélőben erőteljesen bírált. Értelemszerűen rám is vonatkoztak kemény szavai: „Csoóri, és bárki más, aki a holokauszt után »magyarokról és zsidókról« beszél vagy értekezik, az a kolozsvári öregasszonyt konyhájából, sparheltje mellől kirángató, és a halálba küldő csendőrök mellé helyezi magát – pontosan tudva immár azt is, hogy mi történt az öregasszonnyal –, mert a két szó egymást kizáró értelmű mellérendelése csak ebben a szituációban értelmezhető.” Csakhogy a magyarok és zsidók elkülönítő megnevezése állandó része a közbeszédnek: nemcsak antiszemiták és neonácik használják, hanem zsidók is. Meg mindenki. Köztük olyan nem-zsidók is, akik utálják a Fideszt. Akik a Fidesz politikájáról, retorikájáról szólva undorral beszélnek „a magyarokról”, holott más közegben, más kontextusban őket nevezik magyaroknak, pusztán azért, mert nem zsidók. Az eredetileg nemes törekvés, hogy használjunk politically correct (PC) nyelvet, kerüljük az olyan kifejezéseket, amelyek bánthatják mások érzékenységét, a PC-beszéd udvarias kényszere folytán a tényleges nyelvhasználat és az ünnepélyes, hivatalos nyelvhasználat újabb kettészakadásához vezetett. Kevéssel az után, hogy véget ért a végeláthatatlannak tetsző korszak, amikor az ünnepi szónok a Nagy Októberi Szocialista Forradalom (NOSZF) történelmi jelentőségéről beszélt, miközben a bóbiskoló közönséget csak az érdekelte, mikor osztják már ki végre a borítékot, benne a november 7-i jutalommal.

Hibát legfeljebb Gyuri bácsival szemben követtem el, amikor sommásan írtam az „integráció végéről”, amikor megemlítettem ugyan, de nem vettem eléggé komolyan a Megmeneküléseim tanulságát. „A zsidó lélek a mértani idomok közül nem a körhöz hasonlít, amelynek egy a középpontja, hanem inkább az ellipszishez, amelynek két gyújtópontja van” – írta Komlós Aladár 1936-ban. Győri György számára Auschwitz és Mauthausen tapasztalatai ellenére Petőfi és Mózes megmaradt az ellipszis két gyújtópontjában. Támpontot a megőrzött bizakodásához az adott, hogy a szörnyűségek közepette újra meg újra találkozott derék emberekkel, akik a létükkel igazolták, hogy nem minden ember sárkányfogvetemény. Voltak köztük zsidók és nem-zsidók, magyarok és németek. Ahogy a gazemberek között is.

De nem kell az emlékirat szövegéhez fordulnom, hogy felismerjem, hogy szemtől szembe lássam az integráció végéről, az összeforradás lehetetlenségéről szóló teóriám egyoldalúságát. Hiszen a Győri György nagycsaládjának összejövetelein ott voltak a nem-zsidó házastársak, a „fél-zsidó” unokák, a „negyed-zsidó” vagy „háromnegyed-zsidó” dédunokák. De mit is beszélek? Hiszen nekem is fél-zsidó gyerekeim vannak. És nem voltak-e a szerelmeim, a legközelebbi barátaim „keresztények”, származásukat tekintve „bozgor” magyarok, oláhok, rácok, tótok, svábok? Gyuri bácsi, vagy magyarosabban szólva: Gyuri bátyám, ezt a tanulságot is a te barátságodnak köszönhetem.

Meg azt is, hogy az egyik utolsó találkozásunkkor úgy beszélgettünk, ahogy a viccekben beszélget két zsidó a vonaton.

Szombat Online, 2016. február 14.

„Hogyan jellemezné zsidók és nem zsidók (bárhogy definiáljuk e csoportokat) együttélését a mai Magyarországon? Az elmúlt száz év és a jelen ismeretében, kinek miben kellene változtatni ahhoz, hogy a helyzet javuljon?” Ezt a körkérdést tette fel a Szombat szerkesztősége 2017-ben, a Huszadik Század nagy zsidókérdés-vitájának századik évfordulója alkalmából. Túlteljesítettem a feladatot: két cikket írtam. Az elsőben a 1917-es vitát foglaltam össze, főképp a magam számára, a másodikban válaszoltam a szerkesztőség kérdésére. Talán nem volt fölösleges a munka, mert jól mutatta, hogy a száz évvel ezelőtti kérdések és válaszok a hatalmas történelmi és társadalmi változások ellenére nem vesztették el az érvényüket. A szerkesztőség úgy oldotta meg a helyzetet, hogy a kéretlen első cikket online, a másodikat a nyomtatott lapban közölték.

Egy régi vita jövője

A vita 1917-ben…

Éppen száz évvel ezelőtt az ország legtekintélyesebb társadalomtudományi folyóirata, a Huszadik Század közzétette a megkérdezett társadalomkutatók, írók, publicisták válaszát a lap tavasszal feltett kérdéseire: Van-e zsidókérdés Magyarországon, ha van, mi az oka, és mi a megoldása? Az ötven érdemi válaszoló közül mindössze tizenhárman tagadták a zsidókérdés létezését, elsősorban a hivatalos zsidó intézmények képviselői. Blau Lajos, a Ferenc József Országos Rabbiképző Intézet igazgatója híres szerzőket szólaltat meg.

Lecky, ír társadalomtudós nagy művére hivatkozva felidézi a zsidóüldözések szörnyű történetét, majd hozzáteszi: „De mindezek felett diadalmaskodott e csodás nép géniusza.” Egy még nagyobb tekintély, Ernest Renan azt írta: „Felvilágosodott szellem nem zárhatja el magas rokonszenvét oly faj előtt, amely a világtörténetben oly rendkívüli szerepet játszott.” Mindebből világos, hogy a zsidóellenesség éppen olyan babona, mint a félelem az éjszakai kísértetektől. Alexander Bernát, a kiváló filozófus, Kant fordítója Blau Lajoshoz hasonlóan látja a zsidóság szerepét. „Az emberiségnek saját érdekében áll, hogy a zsidó szellemet kifejlessze, hogy azt, amit a zsidó szellem így termel, értékesítse az egész emberiség szolgálatában.” Ebből azonban nem az következik, hogy valójában nincs is zsidókérdés. A zsidók ellen felhozott vádak, az anyagiasság, a tolakodás, a felforgató szellem mind az évezredes gettólét következményei. A gyógyír a szellemi és lelki egybeolvadás a néppel, amelynek a körében élünk „ámbár az etnikai egybeolvadást délibábnak tartom. De ez nem is kívánatos. Mi úgy, amint vagyunk, nagy hasznot hozunk. Azokat a szellemi kincseket, amelyeket felhalmoztunk, azt a szellemi erőt, amelynek birtokában vagyunk.”

Hatvany Lajos az etnikai összeolvadás mellett érvel: ennek feltétele a kitérés; a vallásváltást a milliomos mecénás afféle nagyvilági könnyedséggel, Maximilian Harden nyomán, ahhoz hasonlítja, mint amikor az ember bálba menet frakkot ölt. A székely Benedek Elek ellenben az asszimilációnak az egész életet átszövő akadályaira figyelmeztet: a kis Kohn Móric nem érti, miért mosolyog a történelemtanár, amikor ő felmondja a tankönyvből tanult leckét: „Őseink Árpád vezérlete alatt foglalták el Magyarországot.” „A zsidókérdésnek az a természete – írja Bíró Lajos –, hogy egyebek között csalhatatlanul előbukkan, ha zsidók — akár így, akár úgy, akár itt, akár ott – szerepelnek.” Még bölcsebben szól erről Lesznai Anna: „A zsidókérdés akkor is létezik, ha a zsidó eredetű ember egyedül ül zárt ajtók mögött szobájában. Nemcsak az egyén és a köz egymáshoz való viszonyában szerepel, végzetes komolyságát az adja meg, hogy a zsidó önmagának is zsidó.”

Popper Leó undorodva írhatta Lukács Györgynek egy családi nyaralásról, hogy úszunk a zsidó lében. A holokauszt után egy ilyen mondatot egy baráti levélben se lehet leírni. A Huszadik Század azonban még minden további nélkül közölhette nyilvánvalóan antiszemita szerzők fejtegetéseit, Bíró Lajos még azt is leírhatta: „Az antiszemitizmust én egyáltalán nem tartom valami szörnyű szerencsétlenségnek. Majdnem annyi a haszna, mint amennyi a kára.” Mindazonáltal viszolyogtató olvasni a meggyőződéses antiszemiták – Concha Győző, Cholnoky László, Túri Béla – fejtegetéseit. A katolikus pap-politikus Túri veti fel, igaz, egyelőre nem megvalósítható javaslatként, hogy a zsidóság, törvényhozási úton, „a közpályák és jelesül az intellektuális foglalkozási körből akárcsak bizonyos hányadban is kizárassék”. „A zsidó jelleg negativitása abban áll tehát, hogy a genus homonak zsidó speciese Jeruzsálem pusztulása óta Titus alatt nem bírta többé külön államban az emberi nem egyéb specieseinek teljes autarkiáját, a nemzeti létet elérni.” Ezt a jogtudós Concha (ma azt mondanánk rá: politológus) írta, aki hosszú élete nagy részében olyan államban élt, olyan állam belső viszonyait elemezte, amelyben a lakosság fele nem élhetett saját nemzete közösségének „teljes autarkiájában”.

Akik elutasítják, hogy a folyóirat kérdésére válaszoljanak, elsősorban arra hivatkoznak, hogy Magyarországnak hamarosan a zsidókérdésnél súlyosabb kérdésekkel kell szembenéznie. Ezt fogalmazza meg gnómaszerű rövidséggel Riedl Frigyes: „A magyar zsidóügy tárgyalását éppen most, midőn Magyarország Hamlettel mondhatja: »Lenni vagy nem lenni, ez itt a kérdés« – nem tartom alkalomszerűnek.” Ady a háború első napjaiban azzal nyugtatta magát, hogy Erdély Romániához csatolását az erdélyi román értelmiség sem tartaná kívánatosnak (Az oláh mumus, Nyugat, 1914. 16. szám). Ignotus ugyancsak a Nyugatban két héttel korábban (1914. 15. szám) arról ír, hogy a nagyhatalmú Ausztria–Magyarországgal szemben „egy magában álló Kis-Magyarország” Szegedtől Kassáig és Kanizsától Nyíregyházáig terjedne. De mindkettőjüknél korábban és élesebben fogalmazta meg látomását az Ausztria–Magyarország jövőjéről írott, 2007-ben angolul és németül megjelent könyvében Seton-Watson, a magyar nemzetiségi politika szenvedélyes bírálója. A skót nemzetiségű brit újságíró úgy véli, Ausztria és Magyarország különválása esetén Ausztria életképes lenne, Magyarország azonban nem. Ha Magyarország magára marad, szomszédai nyomban érvényesítenék területi igényeiket. „Belső harmónia mindaddig nem lehetséges, amíg a nemzet egyik fele a másik fele bekebelezését tekinti legfőbb életfeladatának, amíg az egyik népfaj rendelkezik a politikai és közigazgatási hatalom monopóliumával.”

Ez a megállapítás különösen drámaivá teszi a vita egyik legszenvedélyesebben zsidóellenes hozzászólója, a „tót álláspontot” képviselő Štefánek Antal írását. „Minél előbbre haladtak a magyarosítás terén az iskolák – írja az 1917-ben már Prágában tevékenykedő újságíró és politikus – ma annál agresszívebb és tevékenyebb lett a zsidó politikai téren – és annál mélyebbekké váltak az ellentétek közte és a nép között. Ma a magyarság exponenseinek tekintik őket, a szolgabírák, jegyzők és csendőrség önkéntes segédcsapatának.” „Nincs nálunk Észak-Magyarországon – folytatja fejtegetését Štefánek – magyar miljő, nincsenek magyar városok és falvak, csak elmagyarosodott hivatalnokok, dzsentrik stb. […] Tény az, hogy mindazok, akik az úri párthoz csatlakoznak – és alapjában ez az elmagyarosodás […] úgy viselkednek, mint a magyar urak, mindenképpen tanúsítani akarják tősgyökeres magyar voltukat – de mindazonáltal az urak lenézik őket. Zsidók voltak és azok maradnak is.” A történelmi Magyarország 54 százaléknyi nem magyar nemzetiségéből egyedül a 6 százaléknyi zsidóság akart magyar lenni, a magyarsághoz asszimilálódni. A válasz erre a numerus clausus volt, a zsidótörvények sora, a holokauszt.

Sok hozzászóló – főképp konzervatív, nem zsidó hozzászóló – felveti a galíciai bevándorlás jogszabályi korlátozását. A legélesebben egy baloldali, később kommunista megszólaló, Bölöni György utasítja el az új bevándorlókat. A galíciai zsidóság teljesen konszolidált államban is veszedelmet jelentene, írja Bölöni: „a bevett társadalmi becsületet semmibe vevő falánksággal vetik magukat üzletekre, mintha eddigi társadalmi kitaszítottságukért úgy akarnának bosszút állani, hogy ők is a társadalom törvényén kívül helyezik magukat.” Csakhogy a „huszonötezer gácsországi földönfutók”, ahogy Komoróczy Géza írja, akik 1914–1915 érkeztek Magyarországra, nem bevándorlók voltak, hanem háborús menekültek. Az osztrák–magyar hadsereg 1914. augusztusi támadására az orosz haderő nagy erejű ellentámadással válaszolt, az 1915 januárjától kibontakozó kárpáti csatában a monarchia hadereje 800 ezer embert vesztett. Ebben a helyzetben a front elől menekülő civil lakosság feltartóztatását követelni, a nyelvükön meg a ruházatukon gúnyolódni nemcsak az emberi szolidaritás hiányát mutatja, hanem az állampolgári szolidaritásét is. Hiszen a menekülő zsidók a kettős monarchia állampolgárai voltak. A menekülők bevándorlókká minősítése a Fidesz mai menekültpolitikáját előlegezi. (Másfél évvel később aztán, 2016 augusztusában, magyar állampolgárok, magyarok és szászok, köztük minden bizonnyal sok zsidó is, kényszerültek menekülésre, mintegy 200 ezren, a váratlan román támadás következtében.)

Szombat Online, 2017. december 8.

…És száz évvel később

A Szombat körkérdése zsidók és nem-zsidók mai együttélésére vonatkozik. Mégis talán nem volt fölösleges visszapillantani a száz évvel ezelőtti vitára. A hajdani kérdések ugyanis ma is kérdések. Ma is vannak, akik megkérdezik, hogy a zsidók kiemelkedő szerepe a világban (tudományban, művészetben, politikában, gazdaságban, de még a sportban is) kiemelkedő képességek (akár genetikusan, akár szociokulturálisan meghatározott képességek) következménye-e? Vagy pedig mint az antiszemiták állítják: a zsidók gátlástalanságának, etikátlan anyagiasságának, egymás ügyeskedő támogatásának az eredménye? Sok liberálisan gondolkodó embernek származásától függetlenül meggyőződése, hogy zsidókérdés nincs, csak antiszemita kérdés van. Ezzel szemben áll Lesznai Anna mély gondolata, hogy a zsidó önmagában is zsidó. Nyomban felvetődik a gondolat: vallás-e csupán a zsidóság? Aki nem hisz abban, hogy Jézus Isten fia, aki meghalt és feltámadott – nem katolikus, nem református. A zsidó ellenben akkor is zsidó, ha semmit sem hisz a zsidó vallás tanításaiból, és semmit sem követ az előírásaiból: ezt nemcsak az antiszemiták gondolják így, hanem a zsidó vallás ismerői is. A zsidó vallás ugyanis ókori vallás, olyan időből származik, amikor a vallás egyet jelentett a törzshöz való tartozással. Ez korlátozza az identitásválasztás szabadságát. Egy marxista mondhatja, hogy marxista voltam, de most már nem vagyok az. Egy katolikus mondhatja, hogy katolikus voltam, de most már ateista vagyok. Ott azonban, ahol az identitásnak vele született alapjai vannak, ott ez a szabadság korlátozott. Aki fekete bőrű, nem mondhatja, hogy néger származású, de most már nem néger. Ezért minősítette Alexander Bernát zsidók és magyarok etnikai összeolvadását délibábnak. Pedig ez volt a száz év előtti vita résztvevőinek a legnagyobb problémája. A vitázók jelentős része úgy vélte: zsidó vallású magyar. Ez volt az állam álláspontja is. Csoóri Sándor ezzel szemben amellett érvelt, a holokauszttal ez a döntés érvényét vesztette, a magyar–zsidó összeforradás lehetetlenné vált. Kijelentését óriási felzúdulás követte. Pedig egy szovjet kommunista zsidó természetesnek tartotta, hogy a személyi igazolványa nemzetiség rovatába jevrej legyen beírva, hiszen ő szovjet állampolgár, de nem orosz, nem ukrán.

Száz éve a zsidó válaszolók túlnyomó többsége magyar akart lenni, és antiszemitának tekintette azt, aki magyar voltát nem ismerte el. Közben a szlovák Štefánek úgy vélte, egy szlovák környezetben élő zsidónak a szlovák környezetébe kellene integrálódnia. Azzal, hogy magyar akar lenni, az elnyomó magyar állam kiszolgálója lesz, és még nevetséges is. Ma egy zsidó, ellentétben a nagyapjával, csak erőteljes fenntartásokkal mondja magáról, hogy magyar. Ha külföldön utazom, és megkérdezik, mi vagyok, kényelmességből, az egyszerűség kedvéért azt mondom, magyar, hiszen magyar állampolgár vagyok, és magyar útlevéllel vagy személyivel utazom. Közben azonban magamban azt gondolom, honfitársaim egy része, kétségbe vonná, hogy magyar vagyok-e. Már nyomtatásban is megjelent, hogy hungarofób, azaz magyargyűlölő vagyok.

De azon se lepődnék meg, ha látens antiszemitának neveznének. Voltaképpen már meg is történt. Az egyik cikkemben azt írtam, még Vona sikerének is örülnék, ha a Jobbik előretörése véget vetne Orbán abszolút többségének. Ha a Fidesz arra kényszerülne, hogy minden egyes törvényről alkudozzon vagy a Jobbikkal, vagy a baloldallal. A kommentekben nyomban áruló lettem, aki lepaktálna akár a nácikkal. Pedig ma is azt gondolom, semmi sem fontosabb, mint hogy vége legyen az orbáni egypártrendszernek.

De a bajaim a zsidó politikai magatartással jóval korábban elkezdődtek. Az 1980-as évek közepén, amikor mint a demokratikus ellenzék tagja, a szamizdat Beszélő egyik szerkesztője Soros ösztöndíjával Amerikában voltam, gyakran találkoztam jobboldali magyar emigráns szervezetek tagjaival. Ezek nemigen csináltak titkot abból, hogy úgy vélik, mi, a hazai ellenzék tagjai, biztosan Kádárék propagandistái, az ÁVO ügynökei vagyunk. Ha nem azok volnánk, nem utazgatnánk Amerikában, hanem börtönben ülnénk. Ezek a derék amerikai antikommunisták persze nem tudták, hogy a hozzánk legközelebb álló elvbarátaink, a Moszkvai Helsinki Csoport létrehozói, már mind szibériai kényszermunkatáborokban vágják a fát, és mi sem tudhatjuk, mikor fordul úgy a politika, hogy egyik napról a másikra börtönbe kerülünk. Mégis jobban bántott, amikor Magyarországról elszármazott zsidókkal találkoztam, akik az orrom alá dörgölték, ha netán győznénk, ami persze kizárt dolog, ha az oroszok tényleg kivonulnak Magyarországról, akkor megint a nyilasok kerülnek hatalomra. Ezt olyan emberek mondták, akik az oroszok meg a kommunisták elől menekültek el 1947-ben vagy 1956-ban. Efféle véleménnyel aztán bőven találkoztam Budapesten is. Akadt egy (zsidó) orvos ismerősöm, klinikai állása mellett munkásőr volt. 1988-ban az SZDSZ megalakulásakor a szemembe nevetett. „Csináljátok csak – mondta derűsen –, csináljátok nyugodtan. Az a lényeg, hogy a stukker a mi kezünkben van.” 1992. szeptember 24-én aztán a Demokratikus Charta felhívására együtt tüntettünk a demokrácia védelmében ezzel a kevéssé előrelátó volt munkásőrrel.

Izrael politikája talán kétszer jutott nagyobb szerephez a magyar közvélemény formálásában: a hatnapos háború idején és napjainkban. 1967-ben a magyar közvélemény úgy érezte, ezen a hat júniusi napon a hatalmas Szovjetunió kapott óriási pofont a kis Izraeltől. A rokonszenv hullámai öntötték el az országot, mintha János vitéz terítette volna le az óriások királyát. Könyvkiadóban dolgoztam akkor, hetenként kaptam könyveket, leveleket az egyik könyvterjesztő vállalattól, egy csinos, tizennyolc éves kézbesítő lány hozta őket. A háború utolsó előtti napján megkérdezte, mit gondolok az izraeli eseményekről. Valamilyen rokonszenvet sejtető morgást hallattam. Lehalkította a hangját, közelebb lépett, és mint aki valami nagy titkot hoz szóba, megkérdezte: „És azt tudod, hogy ott csupa zsidók élnek?”

Napjainkban az izraeli belpolitika jelenléte Magyarországon magasabb szintre emelkedett. Júliusban Benjámin Netanjáhú, Izrael jobboldali miniszterelnöke járt Magyarországon, hogy találkozzon Magyarország jobboldali miniszterelnökével. Netanjáhú látogatása kölcsönösen előnyös volt a két miniszterelnök számára. Orbánt kiszabadította az antiszemitizmus vádja alól, holott a magyar kormány a Der Stürmer stílusát idéző antiszemita kampányt folytat Soros György ellen. Netanjáhú pedig annak örülhetett, hogy vendégül látja az Európai Unió egy országának vezetője, miközben az unió egyre élesebben bírálja Izrael kormányának a politikáját. (Legutóbb éppen a Szombat szeptemberi számában jelent meg erről Gadó János cikke.) A jobboldal vonaglott a boldogságtól, hogy Netanjáhú és Orbán együtt ment el a Dohány utcai zsinagógába, a baloldalon pedig fokozta a zavart, hogy a magyar társadalom kettészakítottsága már a budapesti zsidóságot is megosztja. Mindezt pedig átszövi az álszentség. Miközben a magyar állam rendőrei a déli határon a menekülők gyötrésével küzdenek a terrorveszély ellen, Budapesten a Belváros nevezetes épületei, elegáns üzletei sorra arab tulajdonba kerülnek. Vajon tudja az olvasó, hogy hívják ma Petőfi Pilvax kávéházát? Így: Sham Restaurant & Shisha Bar.

A Magyarországon élő zsidók mai létszámát illetően különféle adatok vannak forgalomban. A Barankovics Alapítvány több számítást figyelembe vevő, az interneten megtalálható becslése szerint ma 100 ezer ember él Magyarországon, akiknek nagyszülei között voltak zsidók. 60 százalékuk 65 éven felüli, ugyancsak 60 százalékuk származik vegyesházasságból. Személyes – tehát nyilvánvalóan véletlenszerű – benyomásaim szerint a részben zsidó származásúak nagy része zsidóként azonosítja magát. Az „összeforradás” kérdése idejétmúlttá válik, mert a zsidók létszáma gyors ütemben csökkenni fog. Nem csak az elöregedés, hanem talán még jelentősebb mértékben az elvándorlás miatt. A Fidesz rendszerében a magyarság, méghozzá a keresztény magyarság hangoztatása az érvényesülésnek olyan feltétele amilyen a Kádár-rendszerben a párttagság volt. Ezt jó ízlésű ember nem vállalja, ahogy a párttagságot sem vállalta 1956 vagy éppen 1968 után. Semmi sincs, ami fiatal zsidókat, fél- és negyedzsidókat Magyarországon tartana. A zsidóság létezése Magyarországon belátható időn belül meg fog szűnni.

Persze tudjuk, a zsidókérdés létezésének nem feltétele, hogy az adott országban éljenek zsidók. A Központi Statisztikai Hivatal demográfiai mutatókon alapuló számításai szerint Magyarország lakossága 2060-ra 8 millió alá csökken. Nem illik szóba hozni, de köztudott, hogy e lélekszámon belül a cigány lakosság arányszáma jelentősen emelkedni fog. Minthogy az oktatási rendszer elszántan akadályozza a cigányok integrációját, valószínű, hogy a lakosságnak mintegy negyede nem fog a munkaerőpiacon hasznosítható tudással rendelkezni. 2014-ben 528 ezer magyar állampolgár élt tartósan külföldön. Az országlakosok képzettségének általános csökkenése az elvándorlást is felgyorsítja. Egy új Trianon felé haladva nem országrészek fognak letörni Magyarország térképéről, hanem a magyarul beszélő lakosság tűnik el. Akkor pedig biztosan vége lesz a zsidókérdésről folyó magyarországi vitának.

Szombat, 2017. december 8.

A zsidóság az egész szovjet birodalomban kiemelten fontos célobjektuma volt az állambiztonsági tevékenységnek. Kovács András könyve84 dokumentumok tükrében mutatja be, hogy a kommunista államhatalom és zsidóság kapcsolata a liberálisnak vélt Kádár-rendszerben is a folyamatos megfigyelés, fenyegetés, zsarolás krónikája.

Képzelt valóság fogságában

„Március utolsó szombatján meg voltam hívva Kőszeg Ferenchez, aki feleségével és édesanyjával látott vendégül. Ott volt Izrael követségének két titkára a feleségükkel.” Ezzel a két mondattal kezdődik „Pesti Péter” ügynök 1965. április 24-én kelt jelentése. 2018 tavaszán, amikor a fenti szöveg az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában (ÁBTL) a kezembe került, természetesen fogalmam sem volt, ki lehetett vendégségben nálunk ötvenhárom évvel korábban. De azért némi sejtésem volt. A gyanú hamarosan bizonyossággá vált. A hiú ügynök ugyanis egy későbbi jelentésében a saját cikkére hivatkozott, és pontosan idézte a megjelenés helyét és idejét. Ezek után percek kérdése volt megtalálni az újságcikket. A szerző ZS. O. újságíró volt, a magyar zsidók hetilapja, az Új Élet munkatársa. Az ellenséges tevékenységet kifejtő cionisták elnevezésű kétezer oldalnyi szöveget tartalmazó objektumdosszié szorgos, de nem túl nagyra értékelt beszállítója.

A pápai trón és Izrael Állam

A szovjet típusú rendszer egyik legfontosabb karaktervonása az volt, hogy nem tűrt meg semmit – se termelőegységet, se egyesületet, se kulturális jelenséget –, ami nem függött a hatalom legfőbb szervétől, a központosított párttól. Ellentétben azonban az élet egyéb dolgaival, a vallást, az egyházakat nem lehetett formálisan is betagolni az állami hierarchiába, az állam ugyanis úgy akart tenni, mintha a valláshoz nem lenne semmi köze. A totális uralmat birtokló állam elsőszámú ellenfeleinek azokat a szervezeteket tekintette, amelyek erős külföldi központtal vagy erős külföldi támogatóval rendelkeztek. Ilyen volt a római katolikus egyház. A titkosszolgálati tevékenység a Vatikánon belül a hírszerzés területén sikerágazatnak számított. „1970–1978 között a lengyel és a magyar titkosszolgálat a négyszemközti pápai kihallgatásokon elhangzottak szó szerinti jegyzeteivel is rendelkezett.”85 Ez a helyzet csak II. János Pál trónra lépésével változott meg.

A vallásellenőrzés másik fontos területéről, a szovjet típusú magyarországi államhatalom és a zsidó felekezet viszonyáról eddig nem jelent meg átfogó igényű munka. Ezért kiemelkedő fontosságú a holokauszt utáni magyarországi zsidóság társadalmi helyzetét kutató szociológus-történész, Kovács András könyve, A Kádár-rendszer és a zsidók, amely egy hosszú korszak, harminchárom év történetét áttekintő tanulmány és egyúttal a tanulmány megállapításait bizonyító dokumentum-gyűjtemény. A cím is jelzi, a zsidóság nem vallás csupán, még Magyarországon sem az, jóllehet itt, mind a zsidóság meghatározó része, mind pedig az állam és a társadalom részéről, erős volt a törekvés, hogy a zsidóságot éppen úgy a vallások közé sorolják, mint a katolikus vagy a református vallást. Valójában azonban a zsidóság a Biblia kora óta nép, amely Izraelben ismét nemzetté vált, ahogy nemzet volt az ókorban is, és amelyet Kelet-Európában hivatalosan is nemzetiségként tartottak számon. A kommunista hatalom mindent elkövetett, hogy a zsidóságot a vallási lét keretei közé szorítsa, miközben a „zsidó” meghatározásában újra meg újra felhasznált faji fogalmakat is.

Kovács András öt fejezetre osztotta a három évtized történetét. Az első fejezet az 1957-től 1967-ig tartó korszakot fogja át. E tíz év fő kérdése a kivándorlás engedélyezése Izraelbe: a zsidó állam követségének kiemelt feladata, hogy növelje a kivándorlási lehetőséget. A kivándorlási kérelmek száma nem volt magas, a Külügyminisztérium adatai szerint az 1962 és 1965 közötti öt évben mindössze 1384 fő nyújtott be kivándorlási kérelmet, de ebből is csak 858 kérelmet (62 százalék) teljesítettek.86 A magyar kormány politikája a kivándorlás kérdésében kétlelkű volt: nem akartak mereven elzárkózni a kivándorlás engedélyezésétől, de engedékenyebbeknek sem akartak mutatkozni, mint a testvéri szocialista országok. Főképp pedig nem akarták ingyen kiengedni a zsidókat, de azt sem akarták, hogy Magyarország, Romániához hasonlóan, emberkereskedőként jelenjen meg a világ közvéleménye előtt. (Tamás Sándor közelebbről meg nem jelölt sajtóforrásokra hivatkozva az állítja, hogy Izrael az 1980-as években egy diplomás kivándorlóért 5000, egy szakmunkásért 2500 dollárt fizetett Romániának; a Német Szövetségi Köztársaság egy munkaképes korú németért 10 ezer márkát, egy nyugdíjasért 5–6 ezer márkát fizetett.87 Ezek az adatok az adott időszakban a magyar közvélemény előtt ismertek voltak.) A kivándorlók – ellentétben azokkal a szovjet zsidókkal, akik az 1970-es években a vagyonukból a Szovjetunióban viszonylag olcsón beszerezhető gépeket, porszívót, csónakmotort vásároltak, és azt kivihették az országból, Magyarországról szinte semmit sem vihettek magukkal: kemény valutájuk eleve nem lehetett, aranytárgyaikat pedig fel kellett ajánlaniuk a Nemzeti Banknak, amely kényszerárfolyamon vásárolta meg az értékeket. 1957 tavaszán egy frissen érkezett kivándorló a magyar kereskedelmi kirendeltségen azt állította, hogy az izraeli követség kereskedelmi attaséja értékeket vett át tőle azzal, hogy Izráelben mindent visszakap, a valóságban azonban az átadott értékeknek csak egy részét kapta vissza. A magyar kormány erre az egy, nem bizonyítható állításra kiterjedt csempészési vádat épített, 3,5 millió dollár kártérítést követelt Izraeltől azzal, hogy ennek az összegnek a teljes megfizetéséig leállítja a kivándorlás engedélyezését. Ha az 1962 és 1965 között ténylegesen engedélyezett 858 kivándorlást a kártérítésként követelt 3.5 millió dollárral vetjük össze, egy személy kiengedésének ára 4079 dollár volt; ez az összeg alig különbözik attól az 5 ezer dollártól, amennyit Ceauşescu kért egy diplomás zsidóért. A magyarországi zsidóság számára nem Izrael volt az elsődleges kivándorlási cél, az 1956-os forradalom után nyugatra menekült zsidók túlnyomó többsége Nyugat-Európában vagy Amerikában telepedett le. Az izraeli követségnek az is feladata volt, hogy kapcsolatot tartson a zsidó közösségekkel, zsidó értelmiségiekkel, művészekkel, és vonzóvá tegye számukra az „alijázás”, az Izraelbe való kivándorlás perspektíváját. Ez a törekvés Magyarország esetében különösen fontos volt. Részint azért, mert a zsidó államban az 1950-es években körülbelül 200 ezer magyar anyanyelvű ember élt, az ország akkori lakosságának 10 százaléka. Részint pedig azért, mert Közép-Európa országai közül a vészkorszakot Magyarországon élte túl a legtöbb zsidó. Izrael követségének munkatársai, akiknek egy része Magyarországról vagy a Trianon előtti Magyarország területeiről jutott ki Palesztinába, illetve Izraelbe, kapcsolatba léptek az itteni zsidó közösségekkel, intézményekkel, segélyeket adtak rászoruló zsidóknak, társadalmi kapcsolatokat alakítottak ki zsidó származású, vagy nem-zsidó származású, de a zsidósággal rokonszenvező kulturális személyiségekkel.

Izrael külképviseletét a beszervezett személyek sűrű hálója vette körül, jelentéseik nagy része szól a követség munkatársainak kapcsolatáról rabbikkal, zsidó fiatalokkal. Ezek a kapcsolatok az állambiztonsági szolgálat fantáziájában mind cionista kapcsolatnak minősülnek. A követség, illetve a követségi munkatársak rendszeresen vendégül láttak kulturális személyiségeket. A jelentések tanúsága szerint a rendezvényeken részt vett Gordon Zsuzsa, Béres Ilona, Psota Irén, Tátrai Vilmos, Ungvári Tamás, Salamon Béla, Passuth László, Pilinszky János. A fentiekben már említett „Pesti Péter” ügynök, csodálkozik, mit keres az izraeli követ rezidenciáján Pilinszky, a katolikus Új Ember munkatársa. Az ügybuzgó ügynök vélhetőleg nem tudta, hogy Pilinszky világviszonylatban az elsők közé tartozott, aki a náci koncentrációs táborok megpillantásának döbbenetét a nagy költészet régiójába emelte.

Az 1960-as években készült nagyszámú jelentés egyik kiemelkedő célszemélye a magyar anyanyelvű Hanan Akavia, kereskedelmi attasé volt, a követség másodtitkára, aki ebben a feladatkörben 1964 júliusában váltotta elődjét.

Az 1964. szeptember 22-én kelt jelentés szerint az új tisztviselő „széleskörű személyi kapcsolatok kiépítésére törekszik” ezért a III/II. Csoportfőnökség (kémelhárítás) személyi dossziét nyitott a róla szóló jelentések gyűjtésére. A legtöbb jelentést „Lendvai” hálózati személy készítette; „Lendvai” a háború előtt és alatt részt vett az erdélyi cionista mozgalomban, a ’60-as években pedig egy nagymúltú, világhírűnek mondható budapesti gyár vezérigazgatója volt. A gazdasági diplomata és az ebben a helyzetben ügynökként működő gazdasági vezető megértik egymást: mindketten érdekeltek a gazdasági kapcsolatok bővítésében. „Lendvai” külkereskedelmi üzletkötőkkel ismerteti össze Akáviát, a diplomata személyes kapcsolatra törekszik a Külkereskedelmi Minisztérium egyik osztályvezetőjével. Válaszul „Lendvai” tartója az osztályvezető telefonjának a lehallgatását kezdeményezi. A gazdasági kapcsolatok fejlődése éppúgy akadozik, mint a kulturális kapcsolatoké.

Két siker

1960 májusában az izraeli titkosszolgálat elfogta és Izraelbe szállította az egyik legfőbb, régóta keresett háborús bűnöst, Adolf Eichmannt. Az ember azt gondolná, ez egy kommunista állam vezetői számára is siker. Különösen magyar szempontból, hiszen Eichmann volt félmillió magyar állampolgár meggyilkolásának legfőbb irányítója.

A politika azonban mást diktált. A Magyar Szocialista Munkáspárt a saját propagandájának a foglya lett. Az amerikai imperializmus háborút akar; első számú szövetségese a háborús bűnösöket rejtegető, újfasiszta Nyugat-Németország, a cionizmus és Izrael pedig az amerikai imperializmus különösen agresszív csatlósa. Az Eichmann-üggyel kapcsolatban tehát a magyar politika célja, a nyugatnémet militarista és neofasiszta vezető körök minél nagyobb méretű leleplezése.88 Ezt Szirmai István, a Központi Bizottság ideológiai titkára azzal egészítette ki, hogy a pert a cionizmus, a cionizmus és a fasizmus közötti kapcsolat leleplezésére is fel kell használni. Szirmai politikai pályáját Erdélyben, a baloldali cionista somér mozgalomban kezdte; a hajdani cionistát, aki 1949-től kezdve a Magyar Rádió elnöke volt, 1953 januárjában, a szovjet mintára megrendezendő cionista per gyanúsítottjaként tartóztatták le, és ha Sztálin még egy fél évig húzza, valószínűleg fel is akasztották volna. A Politikai Bizottság 1960. június 28-i ülésén Szirmai azt az összeesküvéselméletet, mai szóval élve: konteót adta elő, hogy Eichmannt azért fogták el, hogy vallomásának a nyilvánosságra hozatalával zsarolhassák a német kormányt, Kasztner Rezsőt pedig az izraeli kormány lövette agyon, nehogy leleplezhesse a fasiszták és a cionisták közötti kapcsolatokat.89 Szirmai vélekedései arról árulkodnak, hogy a kommunista vezetők egy képzelt valóságban éltek, amelynek semmi köze sem volt a tényekhez, a nyugat-német gazdaság dinamikus fejlődéséhez, Nyugat-Európa alakuló gazdasági integrációjához.

De a valóságtól elrugaszkodó igényeket fogalmazott meg a „reálpolitikus” Kádár is; azt kívánta, hogy az Eichmann-per ne a zsidókérdésről szóljon. Sajnos azonban, mint a dokumentumok összegyűjtését végző szervezetek jelzik, az iratok mind a zsidók ellen elkövetett népirtásról szólnak, és ha valamit lelepleznek, az a magyar közigazgatás példás együttműködése a náci megszállókkal. A zsidóságot az állambiztonsági szervezet a továbbiakban is felhasználta a Német Szövetségi Köztársaság elleni propagandára. 1965 márciusában, miután az izraeli parlament jóváhagyta a diplomáciai kapcsolat felvételét az NSZK-val a III/II-es csoportfőnökség 5. A alosztálya lázasan mozgósította ügynökeit, hogy szervezzék meg a spontán tiltakozást a kapcsolatfelvétel ellen; a fentebb már említett Pesti Péter ügynöknek az Új Élethez érkezett olvasói levelek alapján (?) kell beszámolnia a zsidóság felháborodásáról.90

Az elszakadás a valóságtól, nemcsak a magyar állampárté, hanem az egész „béketáboré”, 1967 júniusában öltött világpolitikai méretet. A „haladó” arab országok Izrael teljes megsemmisítését ígérték, ehhez a Szovjetunió 570 harci repülőgépet, 820 tankot, 2000 ágyút szállított az Egyiptom és Szíria föderációjaként létrejött Egyesült Arab Köztársaságnak, 6000 arab tisztet képezett ki szovjet intézményekben, és 500 katonai tanácsadót küldött hozzájuk.91 Az 1967. június 5–10. tartó háború kezdetén a négy arab ország (Egyiptom, Szíria, Jordánia, Irak) haderejének mind létszámát, mind fegyverzetét tekintve jelentős fölényben volt Izraellel szemben. Ennek ellenére a háború hatodik napjáig mind a négy arab ország kénytelen volt fegyverszünetet kérni Izraeltől, amelynek hadserege jelentős területeket szállt meg.

„Válaszként” a Szovjetunióban felerősödött az anticionizmusnak nevezett antiszemitizmus, Lengyelországban pedig, a Moczar belügyminiszter támogatásával szervezett antiszemita tüntetések nyomán mintegy 13 ezer zsidó távozott az országból, a holokausztot túlélt maroknyi zsidóságnak több mint egyharmada. A hatnapos háborúról szóló fejezet bevezetőjében Kovács András magyarországi tisztogatásokról ír, amelyek „jó néhány zsidó származású tisztségviselőt érintettek elsősorban a külügyi, katonai és belügyi apparátusban.”92 Kár, hogy a könyv konkrét eseteket nem említ. Én két „anticionista” ügyről tudok. A Magvető Könyvkiadó igazgatója, a katonapolitikai nyomozó múltjáról ismert Kardos György két cionistának minősített szerkesztőt távolított el munkatársai sorából. A Nemzetközi Előkészítő Intézetből, ahol ebben az időszakban mintegy ötszáz Magyarországra érkezett külföldi ösztöndíjas, köztük számos arab, részben palesztin diák tanult egy évig magyarul, mielőtt megkezdte egyetemi tanulmányait, három zsidó származású tanárt távolítottak el, mert engedély nélkül tartottak fenn kapcsolatot nyugati követségek munkatársaival. A hatnapos háború egyébként óriási lelkesedést váltott ki a magyar társadalomból, és valószínűleg a testvéri szocialista országok társadalmából is. Izrael gyors és fölényes győzelmét mindenki az oroszok szánalmas vereségeként fogta fel. Komócsin Zoltán meglepve számolt be arról, hogy nacionalista, antiszemita beállítottságú emberek is Izrael mellé álltak.93 Egy tizennyolc éves kézbesítő lány, aki rendszeresen hozott számomra anyagokat a Könyvvilág című laptól, megkérdezte, mit gondolok a háborúról. Motyogtam valamit, mire a hangját lehalkítva megkérdezte: És tudod, hogy ott csupa zsidók laknak? Kádár János szokása szerint ebben a kérdésben is kétfrontos harcot folytatott. Az arab vereséghez szinte rasszista magyarázatot fűzött. „Egyiptom lakosságának 80 százaléka analfabéta, vagyis mondjuk, elemi iskolát végzettek vannak szembe állítva egyetemet végzettekkel.” „Természetesen, ez sehol nem kerül majd szóba, de egymás között szót válthatunk erről, s bele kell számítani az események meghatározó okaiba. Hogy az egész egyiptomi vezetés a valóságban mit jelent”.94 A zsidó származású párttagokat viszont megfenyegette: „Mert hogy mi jó állásban hízlaljunk embereket, akik kritikus helyzetekben így lépnek fel, az nem engedhető meg. […] ha én valahol összetalálkozom Izraelt sajnáló emberekkel, nagyon el fogom rajtuk verni a port!”95

A könyv utolsó fejezete a zsidó felekezet, zsidó intézmények és személyiségek megfigyeléséről, a velük kapcsolatban tervezett vagy megvalósított intézkedésekről, „játszmákról” szól. Az itt bemutatott dokumentumok az állambiztonsági szervezetnél keletkeztek, jelenleg az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában találhatók. A közvélemény számára kevéssé ismert, de Kovács András számos adattal bizonyítja, hogy a szocialista országokban készültek zsidólisták. Csehszlovákiában rövidebb-hosszabb szünetekkel az ’50-es évektől a rendszerváltásig működött a Pók-akció, amelynek során 10 ezer nevet gyűjtöttek össze. A listázáshoz készült 1985-ös iránymutatás szerint zsidó származásúnak minősül az a személy, akinek legalább egy szülője zsidó vallású volt, vagy most is az.96 Ez a mondat származhatna akár a nürnbergi törvényekből, valójában azonban a kommunista állambiztonsági szolgálat produktuma volt. De talán még ez is jobb, mint a zsidó leírása a magyar Belügyminisztérium II/5. C alosztálya 1961. szeptember 4-én kelt dokumentumában: „A terület egyik sajátossága, hogy széles körű nyugati kapcsolatokkal rendelkezik szinte valamennyi személy. […] Bármilyen valódi vagy vélt sérelem esetén zsidóságukban érzik megbántva magukat. […] ha csak nem feltétlenül szükséges, keresztény személyekkel nem feltétlenül érintkeznek. Ezzel függ össze az is, hogy tömbökben laknak.”97 Ez az utóbbi idézet jól mutatja, hogy a titkosszolgálat tisztjei éppen olyan képzelt világban élnek, mint az állam legfelsőbb szintű politikai irányítói. Amikor egymás közt vannak, akkor is ezt a nyelvet használják, mintha elhinnék, amit beszélnek. Vagy lehet, hogy tényleg elhiszik?

Tabajdi Gábor – Ungváry Krisztián könyvéből tudjuk, hogy a katolikus egyházi hierarchia legmagasabb méltóságai között is voltak hálózati személyek, akik alázatosan jelentettek állambiztonsági századosoknak. Beszervezett, fedőnévvel ellátott hálózati személy volt Paskai László esztergomi érsek, Seregély István egri érsek, Szendi József veszprémi püspök, Zemplén György, a Pápai Magyar Intézet rektora, Szennay András pannonhalmi főapát és még sokan mások.98 De ugyanakkor voltak olyan papok is, mint Bulányi György, a katolikus Bokor bázisközösség vezetője, akit nem lehetett megtörni se börtönnel, se ígéretekkel. Meg ott voltak a szolgálatmegtagadók, akik inkább vállalták a börtönt, de erőszakmentességet hirdető katolikusként nem fogtak fegyvert. Sok volt a beszervezett ember a zsidó felekezet vezetői között is. Ilyen volt a Magyar Izraeliták Országos Képviselete (MIOK) 1965-ben megválasztott elnöke, Seifert Géza. Hálózati személy volt a hitközség gazdasági vezetője, a Dohány utcai zsinagóga főrabbija, a Zsidó Múzeum igazgatónője.99 De voltak, akiket nem lehetett se megtörni, se lejáratni. A külföldi segélyszervezetektől, mindenekelőtt a Jointtól érkezett segélyek elosztásáról Borsa Mihály, a Központi Szociális Bizottság vezetője rendelkezett, akit a jelentésekben „Milliomos” fedőnéven emlegetnek: ügyességével sikerült elérnie, hogy a segélyek elosztásába a hitközség vezetése se szólhatott bele, az állambiztonság pedig nem mert beleszólni, mert attól tartott, hogy akkor jó időre elvesznek a támogatások. Scheiber Sándor a rabbiképző igazgatója, első pillantásra nem olyan volt, mint egy hitvalló pap.

Kedélyes ember volt, aki szívesen mondott vicceket, kaján anekdotákat kollégáiról. De azért megtörhetetlen meggyőződésű ember volt, nemzetközi hírű tudós, aki tudásával, humorával, nyíltan vállalt Izrael-barátságával (azaz ha tetszik, cionizmusával) az 1960-as években sok tucatnyi zsidó fiatalt hozott közelebb a zsidósághoz, vagy vezetett vissza a már-már elfeledett zsidósága vállalásához.

hvg, 2019. november 1.

Hálás betegek, hálás orvosok

A Fidesz-demagógia durva hazugságaival a Molnár Lajos egészségügyi miniszter józan és indokolt reformjavaslatait fogadó kampány során találkoztam először. Ekkor láttam, hogy Orbán Viktor és kormánya szemében nem számít, hogy Magyarországon ezrek halnak meg olyan betegségekben, amelyek ma már gyógyíthatók, hogy Magyarországon az egészségügyi kiadások Európában képtelenül magas százaléka terheli a családokat, hogy a társadalom szegényei kiszorulnak az orvosi ellátásból. Mindezt a 2019-ben megjelenő világjárvány tette tragédiává. Miniszterelnökünk a járvány elleni küzdelem irányítására hivatott „operatív törzset” rendőrtábornokokkal töltötte fel, mert még 2020 februárjában is úgy vélte, az igazi veszély nem a világjárvány, hanem a migráció. Ő maga hadvezéri pózban döntött a védelmi intézkedésekről és ezek feloldásáról. Az eredmény 46 547 halott, persze főként idős és beteg emberek, akik úgyis meghaltak volna…

A „mindszenti beteget”, aki meghalt a mentőautóban, Lázár János, akkori hódmezővásárhelyi polgármester nevezte az egészségügyi reform első áldozatának. Az így tálalt történetnek fontos szerepe volt a Molnár Lajos egészségügyi miniszter reformtörekvéseinek lejáratásában, a „szociális népszavazás” előkészítésében; ez repítette Lázár Jánost városvezetőből az országos politika első vonalába. Ehhez képest csekély ár, hogy a reform elmaradása tönkretette az amúgy is halódó magyar egészségügyet.

„Nálunk a legfőbb érték…”

Ha H. Imre ott hal meg az árokban, amelybe belegurult, sosem hallottunk volna róla. A temetésén legfeljebb a testvére jelenik meg, ha a Trabantjával el tud zötyögni a temető bejáratáig, meg esetleg Manci, akinek a kocsmájában Imre az évek során hektoliternyi pálinkát ivott meg, és aki időnként kihívta az orvost, ha a férfi a kocsmában lett rosszul. Imre sem a Kádár-rendszerben, sem a demokratikus köztársaságban nem számított sokkal többet, mint egy kóbor kutya, és a halála sem lett volna nagyobb esemény, mint amikor egy kóbor kutyát elsodor egy autó.

H. Imréből Lázár János, Hódmezővásárhely polgármestere csinált néhány napra híres halottat. A polgármester és fideszes országgyűlési képviselő alighogy vette a hírt, máris sajtóközleményben tudatta a világgal, hogy H. Imre az egészségügyi reform első halálos áldozata. Csodálom, hogy éppen nagypéntek lévén, a történtekről nem jutott eszébe a nap másik nevezetes mártírja… Orbán Viktor és Kövér László elismerését feltehetőleg így is kiérdemelte az elkötelezett városvezető.

Mindez nem érne meg egy jegyzetet. Az ügyet a sajtó már kellőképpen megtárgyalta. Az eset kapcsán a véleményem a Fidesz médiapolitikájáról nem lett se jobb, se rosszabb. (Rossznak eddig is elég rossz volt.) A baloldaléról ellenben egy kicsit rosszabb lett.

A Klubrádió Kontra című programjának műsorvezetője, Orosz József az április 11-i adást majdnem teljes egészében a halálesetnek szentelte. Orosz a műsorvezetőknek-riportereknek ahhoz a többségi frakciójához tartozik, akiket idegesít, ha a riportalany válaszol a kérdéseikre. Az ideális riportalany tiszteletteljesen végighallgatja a riporter válaszát a saját kérdésére, és annyit mond: igen. Vagy ha kifejezetten bőbeszédű, akkor annyit: nagyon helyesen mondja, szerkesztő úr. Minthogy azonban ilyen ideális riportalany kevés van, a rámenős műsorvezető minduntalan közbevág, a maga szája íze szerint fejezi be a megkérdezett mondatát, és ha a riportalany akadékoskodik, jól leteremti.

Hopp, álljon meg a menet. Nem akarok sajtóper vagy személyiségi per alperese lenni. Nem mondtam semmit a baloldali sajtóról, csak a Klubrádióról. Nem is a Klubrádióról, csak Orosz József egyik műsoráról, annak is csupán egyetlen adásáról mondtam véleményt. VÉLEMÉNYT, tisztelt Bíróság!

A műsor az Egészségügyi Minisztérium aznapi állásfoglalására épült, amely az Egészségbiztosítási Felügyeletnek és az ÁNTSZ dél-alföldi régiója tisztiorvosának a vizsgálata alapján a hódmezővásárhelyi kórház felelősségét hangsúlyozta. Orosz József úgy kontrázta meg Lázár János kijelentését, hogy azt érzékeltette, nem az egészségügyi reform, hanem a hódmezővásárhelyi kórház a vétkes. A kórház, amelynek dolgozói tüntettek az egészségügyi reform ellen, amelynek igazgatója Mengeléhez hasonlította Molnár Lajos egészségügyi minisztert. Egészségügyi reform? Na, majd megmutatjuk nekik, mit hoz az egészségügyi reform. Egy ilyen kórházban az orvosok nyilvánvalóan rettegnek a főnöktől, és bármit mond is a szakmai meggyőződésük, nem mernek a főnök parancsa ellenére cselekedni. Világos a kép: az egyik oldalon ott a bolsevista, nemzetgyilkos egészségügyi reform, amely bevezetése hatodik napján már halálos áldozatot követel, a másikon a szélsőjobboldali, nyilas kórház, ahol a politika fontosabb, mint az emberi élet, és ahol ismét a parancsra tettem logikája érvényesül.

Félreértés ne essék, Orosz József nem állított, még csak nem is sugallt ilyet, ahogy ezúttal Lázár János sem emlegette a bolsevizmust. De meggyötört, kettészakított közvéleményünkben az állítások maguktól kiegészülnek: a HírTv nézői éppúgy belehallják a szövegbe a politikai minősítést, ahogy a Klubrádió odaadó hallgatói is. De miért is ne tennék. Hiszen a műsorvezető bejátssza mentősök, orvostanhallgatók telefonjait, akik felháborodva kommentálják, hogy az ügyeletes orvos nem mérte meg a beteg vérnyomását, nem készíttetett EKG-t. A laikus hallgató számára nyilvánvalóvá vált az orvosnő meg a főnöke felelőssége, és a rádiókészülék előtt mormolta el a fenti képzelt kommentárt.

Ekkor azonban megszólalt egy neves, kiváló szakember hírében álló orvos. Dr. Weltner János a ’90-es években fontos szerepet játszott az SZDSZ első egészségügyi programjának az elkészítésében. A leírt kórképnél, magyarázta, a vérnyomásmérés és az EKG valószínűleg semmit sem mondott volna a beteg állapotáról. Nem állította, nem is állíthatta, hogy az ügyeletes orvos vagy a kórház vétlen. Csak kétségbe vonta a műsor addigi logikáját. A műsorvezetőt egy kis időre zavarba hozta, hogy Weltner doktortól más véleményt hall, mint amit elvárt tőle. Aztán riporteri mindentudással szakmai vitába kezdett az orvossal, majd egy rövid köszönömmel kikapcsolta az adásból. De azért jó volt néhány percig egy higgadt, hiteles hangot hallani.

Április 12-én Lázár János a vásárhelyi kórházban elvégzett boncolás jegyzőkönyvére hivatkozva kijelentette, a kórház vezetését és az ügyeletes orvosnőt semmiféle felelősség nem terheli. Nincs összefüggés a beteg továbbküldése és a halála között. De ha így van, akkor mi a baj az egészségügyi reformmal? Azt mégsem gondolhatja a polgármester, hogy mindig minden beteget a hódmezővásárhelyi kórházban kell ellátni.

Az őszintét az elhunyt bátyja mondta meg: „Fertelmes, hogy micsoda politikát csináltak a halálából!” És feltette a reálisan létező kérdést: Miből fogja Imrét eltemetni?

Népszabadság, 2007. április 17.

Három év remény

Mégis rebesgetik, mondják mindenfelé,
hogy bár ön tartja féken s az ön keze kemény
Reichstadt hercegében lobbot vet a remény!

Edmond Rostand: A sasfiók
Ábrányi Emil fordítása

Ahogy öregszem, egyre gyakrabban szólalnak meg a fejemben a kamasz koromban, gyerekkoromban olvasott, hallott verssorok. Közéjük tartozik az idézett három sor is, a romantikus, bonapartista színműíró Rostand (egyébként a ma is sikerdarabnak számító Cyrano szerzője) Napóleon fiáról szóló szomorújátékából. A gyenge, tüdőbeteg herceget, Ferenc császár unokáját a remény élteti, hogy világhódító apja nyomába léphet. Erejéből azonban csak arra telik, hogy betegágya mellé hozatja bölcsőjét, amelyben mint római király, a francia császári cím és trón örököse, élete első hónapjait töltötte. Reményeinek azonban következetesen útját állja a Habsburg-ház hatalmi politikájának az irányítója, Metternich kancellár.

Hasonló, kápráztató, de beteljesületlen remény töltötte be Orbán Viktor ellenzékének képzeletét az 1919. október 13-i önkormányzati választás ellenzéki sikerétől kezdve 2022. április 3-ig, Orbán Viktor győzelméig. Válogatott írásaim első részének zárófejezetében egy ciklusba rendeztem azokat az írásokat, amelyek a remény születésétől, majd Márki-Zay Péter esélyének felismerésétől kezdve, a siker akadályainak számbavételén át a remény szertefoszlásának, a csalódás traumájának leírásáig követik a történéseket. A szerző elismeri, ezeknek az írásoknak jelentős része nem távolságtartó elemzés, inkább kortesbeszéd: a szerző szenvedélyesen kívánta, hogy a remény valósággá váljon. Szenvedélyesen kívánta, mert számára, és sok százezer szavazó számára a választás tétje nem csupán a kormányváltás volt, hanem az, hogy a magyar politika visszatér, vagy inkább rátalál a liberális demokrácia, a szabályozott versenyen alapuló piacgazdaság európai útjára.

Kocsis Máté, a VIII. kerület polgármestere országgyűlési képviselő lett, a helyére új polgármestert kellett választani. Az ellenzék csak egy jelöltet állított, a választást mégis a Fidesz jelöltje nyerte meg. A liberális ellenzék csak fél szívvel támogatta az ellenzéki jelöltet, és kevéssé ismerte fel az időközi választás jelentőségét. Ezek a hibák a 2022-es választás eredményét is befolyásolták, ezért van itt a helyük, ebben a ciklusban.

A Három év remény című ciklus írásai a 2022-es országgyűlési választást megelőző ellenzéki kampányról szólnak. Az első két írás mégis megelőzi a kampány kezdetét. A józsefvárosi időszaki választást megelőző közöny, érdektelenség azonban mintha már sejtette volna a visszásságokat, amelyek 2022 áprilisában az ellenzéki összefogás bukásához vezettek.

A józsefvárosi kampány meg a liberális holdudvar

Széljegyzet a VIII. kerületi polgármester-választáshoz

„Nem hagyjuk!”

Jelenleg 133 fideszes ül a parlamentben, továbbá 66 egyéb képviselő, akik közül némelyik titkos, azaz kriptofideszes. Ha megvalósul a „technikai koalíció,” amelynek gondolatát Karácsony Gergely már 2011-ben felvetette, szerencsés esetben 24-gyel több nem-fideszes foglalhatna helyet a patkóban.

Akkor az arány nem 133 kontra 66 lenne, hanem 109 kontra 90. Akkor is Orbán Viktor kormányozna, de a fölénye nem lenne annyira nyomasztó. A kétharmadról nem is álmodhatna, nem írathatná bele az Alaptörvénybe, hogy aki az utcán él, alkotmányt sért, és nem állíthatná, hogy az összmagyarság létszáma folyamatosan nő, miközben csökken. A fenti számítás alapja az a tény, hogy a 106 választókerületből 24-ben, pusztán az eredmény százalékos arányai alapján a nem-fideszes jelölt győzhetett volna, ha egymaga áll szemben a Fidesz jelöltjével.

Ehelyett a pártok egymással versenyeztek, vezetőik miniszterelnök-jelöltekként villogtak a tévében, holott minden tévénéző tudta, hogy soha nem lesz belőlük miniszterelnök. A közvélemény-formálók ünnepélyesen fogadkoztak, hogy nácikra sosem fognak szavazni, jóllehet többnyire olyan választókerületben laktak, ahol a technikai koalíció teljes megvalósulása esetén se kellett volna a Jobbik jelöltjére szavazniuk.

A vereség után eljött a pótcselekvések kora

Százezres tüntetés a Kossuth téren a választás előtt elmulasztott ellenzéki összefogás mellett. A fogadkozás, hogy a jövő héten újra jövünk. Az elszánt kiáltozás, hogy „Nem hagyjuk!”, csupa andalító hangicsálás Orbán Viktor fülének. De még ezek a köztéri indulatkitörések is hitelesebbek voltak, mint Gyurcsány teljesen esélytelen próbálkozása, hogy a szavazatok újraszámlálását követelje azokban a szavazókörökben, amelyekben nem volt ellenzéki szavazatszámláló.

Ötletét csak kínosabbá teszi, hogy a 2002-ben elszenvedett veresége után a Fidesz követelte a szavazatok ismételt megszámolását, és a követelést olyan szélsőséges csoportok nyomatékosították az Erzsébet híd lezárásával, mint Kocsis Imre Lelkiismeret 88 mozgalma, amelyben a 88, bármit állít is Kocsis vezér, a HH (Heil Hitler!) a neonáci gyakorlatban szokásos helyettesítése.

A Főváros meg a Józsefváros

A Fidesz leváltásában reménykedők veresége 2018-ban persze rendkívül súlyos volt, de korántsem totális. Hiszen Budapest 18 választókerületéből 12-ben a kormánypárt szenvedett vereséget. Megfelelő egyeztetés esetén legalább három további ellenzéki győzelem születhetett volna. (A volt SZDSZ-es, jelenleg DK-s Bauer Tamás például győzhetett volna az ős-jobboldali XII. kerületben.) Kihullottak a Fidesz olyan sztárjai is, mint Németh Szilárd vagy Hollik István.

Ezeknek az adatoknak az alapján Demszky Gábor kijelentése, hogy a főváros megnyerhető, nem megalapozatlan. Az eredmények azt jelzik, hogy a kettéhasadt országban a hagyományos különbség a főváros és a vidék között nem csupán kulturális, stílusbeli rianásokban nyilvánul meg, de kemény politikai ellentétekben is. A Fidesz joggal tart attól, hogy Magyarországon is kialakul az, ami Ausztriát jellemezte a két világháború között: a vörös Bécs és a „fekete” tartományok ellentéte, amely 1934 februárjában véres polgárháborúban robbant ki.

Szinte biztosak lehetünk benne, hogy a Fidesz a jövő évi önkormányzati választás előtt, amelyre a jelenleg hatályos törvényben megjelölt időpontnál jóval hamarabb kerülhet sor, ismét megváltoztatja a választási szabályokat. De azért reménykedhetünk benne, hogy a választói akarat erőteljes átalakulását nem lehet a választási előírások átszabásával semmissé tenni. Viszont Győri Péter veresége az áprilisi trauma okozta bénultság hosszú távú következményeire figyelmeztet.

Győri Péter indulása Kocsis Máté polgármester megürült helyéért egyáltalán nem volt átgondolatlan vállalkozás.

Nem volt az, noha tudható volt, hogy a kormányoldal mindent bevet majd Győri ellenében. Hogy kockázat nélkül követhet el törvénysértéseket (például az önkormányzat közalkalmazottjaival gyűjtethet ajánlásokat Sára Botond számára). Hogy a helyi önkormányzat az újságját Kocsis utódjelöltje propaganda-nyomtatványaként fogja működtetni. Hogy a jobboldali médiában úgy rágalmazhatják Győrit, hogy őt magát sosem hívják meg az efféle beszélgetésekre.

Ezekkel a hátrányokkal azonban számok álltak szemben. A 2014-es országgyűlési választáson a budapesti 06-os számú választókerületben, amely a Józsefváros és a Ferencváros egy részét foglalja magába, az MSZP-s Pál Tibor mindössze 1,5 százalékkal maradt le a Fidesz-jelölt Vas Imre mögött. 2018-ban az áprilisi választáson 70,22 százalékos részvétel mellett a győztes Kocsis Máté 18 818 szavazatot kapott. A DK, az LMP, az Együtt és a Momentum szavazóinak száma együttesen 20 173 volt. Hagyjuk most az avas kérdést, hogy a másik három párt jelöltjei április 8-án miért nem léptek vissza a DK színeiben induló Ara-Kovács Attila javára, aki egymagában majdnem háromszor annyi szavazatot kapott, mint a másik három együttvéve.

Győri Péternek az ellenzéki oldalon nem volt számottevő vetélytársa. Kézenfekvő lett volna, ha a 20 ezer nem jobbikos ellenzéki szavazó közül a VIII. kerületi lakosok elmennek szavazni, és revansot vesznek az áprilisi győztesen. De nem ez történt, az áprilisi 70,22 százalékos részvétellel szemben, a polgármester-választáson a részvétel mindössze 23 százalékos volt. Sára Botond 8269 szavazattal nyert, Győri pedig csak 4787 szavazatot kapott.

Ezt a visszaesést nem lehet pusztán a bénultsággal, az arányok eltolódását nem lehet kizárólag Sára Botond közpénzből finanszírozott kampányával magyarázni.

J’Accuse…!

Ezzel a szóval kezdte Zola híres levelét, amelyben a francia hadsereget és a francia igazságszolgáltatást vádolta azzal, hogy hamis feltételezések és hamisított bizonyítékok alapján ítélték életfogytiglani börtönre a hazaárulónak bélyegzett Dreyfus kapitányt. Nem vagyok sem olyan merész, sem olyan magabiztos, mint Zola lehetett. Nem is vádolok senkit, csak az értetlenségemet fejezem ki. Bizonyítékaim sincsenek, csak benyomásaim. Manapság szervezetek, személyek és internetes portálok egyaránt társadalmi adakozásra vannak utalva, a közpénzekből csak azok részesülnek, de számolatlanul, akik a Fidesz nótáját fújják. Nyilvánvaló volt, hogy Győri közpénzből egy fillért sem fog kapni a kampányára, márpedig a kampányhoz pénz kell. Hiába akadnak lelkes aktivisták tucatjával, egy plakátot kinyomtatni nem lehet ingyen.

Felhívtam egy régi, kedves barátomat, akiről tudtam, hogy hatalmas ismeretségi körrel rendelkezik, küldjön már át e-mail-címeket. Olyan emberekét, akikről feltételezhető, hogy támogatnák Győri megválasztását, és akiknek van is tízezer forintjuk erre a célra. – Győri számára? – kérdezte a barátom. – De hiszen Győri szembekerült… És felidézett egy huszonöt évvel ezelőtti esetet, amikor Győri szociálpolitikai kérdésekről éles vitát folytatott egy másik szociálpolitikussal. Akkor az SZDSZ úgynevezett „holdudvara” – ma, amikor már nincs SZDSZ, inkább liberális holdudvart vagy egyszerűbben liberális közvéleményt mondanék – a Győrinél ismertebb ellenfél mellett foglalt állást. Ez így is maradt meg sokak emlékezetében, bár a vita túlhaladottá vált, és a konkrét szakmai kérdésekben a hozzáértők szerint inkább Győrinek volt igaza.

De függetlenül attól, hogy kinek volt igaza, képtelenség, hogy ez most, negyedszázad múltán indoka lehessen a támogatás megtagadásának.

A barátomat sikerült meggyőznöm, hogy téved. Át is küldött egy szakajtó e-mail-címet, sajnos jelentős részükről kiderült, hogy elévültek.

Egy héttel később baráti társaságban voltam, ott találkoztam az adománykérő levelem egyik címzettjével. Neki a saját címlistámból küldtem el a levelet, meg is kapta. – Nem küld pénzt – mondta, anélkül, hogy rákérdeztem volna. – Egy kerületi polgármesteri helynek nincs akkora jelentősége, ez a választás nem befolyásolja a Fideszt, a Fidesz hatalmát csak a nemzetközi nyomás rendítheti meg.

Lehet, hogy igaza van. De a nemzetközi nyomás csak nem akar összejönni. Nem is beszélve arról, hogy a külső nyomás az „egyedül vagyunk” érzését erősíti. A mítosz, hogy Orbán magányosan küzd az egész világgal, azokat is mellé állíthatja, akik nem hívei a politikájának.

Ennek a kerületi választásnak azonban az átlagosnál sokkal nagyobb a szimbolikus jelentősége. Hiszen Győri a Fidesz egyik legagresszívebb frontemberével veszi fel a harcot, a mai Fidesz egyik meghatározó arcával, egy olyan „illiberális demokratával”, aki néhány éve, mielőtt felfedezte magában a konzervatív jobboldalit, neonáci szokás szerint még megünnepelte Hitler születésnapját. De van a választásnak gyakorlati jelentősége is. Győri a maga szakértelmével és tapasztalatával valóban képes lehet rá, hogy látványosan csökkentse az utcán élő hajléktalanok számát. Ehhez persze nem alkotmánymódosításra lenne szükség, hanem férőhelyekre a hajléktalanszállókon, szociális munkásokra és egyes esetekben a ma üresen álló, lefalazott lakások szociális lakásként való hasznosítására.

De Győri megválasztásának van fővárosi jelentősége is. A Fidesz a maga érdekei szerint alakította át Budapest döntéshozó testülete, a Fővárosi Közgyűlés összetételét. A közgyűlésnek 33 tagja van, 23 kerületi polgármester, és 10-en, akik az úgynevezett kompenzációs listáról kerültek a testületbe. A 23 kerületi polgármester közül 17 fideszes, továbbá az a főpolgármester és a közgyűlés még 2 tagja, akik a fentebb említett listán kerültek a testületbe: a Fidesznek tehát 20 biztos szavazata van. A másik csoportot a 6 nem-fideszes polgármester, továbbá a kompenzációs lista 8 tagja alkotja, akik persze nem feltétlenül szavaznak egységesen a Fidesz ellen. Jelenleg tehát a Fidesz : nem-Fidesz arány 20:14, Győri megválasztása esetén ez 19:15-re módosul.

Egy határozat elfogadásához arra is szükség van, hogy az igennel szavazó polgármesterek a főváros lakosságának legalább a felét képviseljék; ez 872 333 budapestit jelent (2014-es adat). Józsefváros lakossága 2016-ban 76 811 fő volt. Ha a VIII. kerület polgármestere nemmel szavaz egy határozati javaslatra, az annyi, mintha a kerület lakossága szavazna nemmel, és ezzel bizonytalanná válik, megkapja-e a javaslat a fővárosi lakosok felének a támogatását.

Persze lehet, hogy a Fidesz Győri megválasztása ellenére is megőrizte volna többségét a fővárosban. De az az állítás, hogy egy kerületi polgármesteri helynek nincs jelentősége – egyszerűen a tájékozatlanság jele. Nem is beszélve arról, hogy jövőre önkormányzati választások lesznek.

Egy független polgármester megválasztása azt jelezné (jelezte volna), hogy még annak a testületnek az összetétele is megváltozhat, amelyet a Fidesz a maga számára talált ki.

Kihagyott kampánytémák

Július 11-én közzétett cikkében110 Jámbor András három tényre utal, amelyek elérték ugyan a sajtó ingerküszöbét, mégsem lett belőlük erős kampánytéma. Sára Botond segítői óvodásokat vontak be a kampányba, letiltották és megrongálták Győri plakátjait, a kerület egyes részeibe nem érkeztek meg az értesítések, hogy mikor és hol lehet szavazni. A kormánypárti sajtó, mindenekelőtt a kormánypárti televíziók a Fidesz kommunikációs vezetőinek (közéjük tartozott Kocsis Máté is) utasítása nyomán választják ki a témákat.

Az ellenzéki médiában a szerkesztők sznobizmusának van ilyen jelentősége: abból lesz fontos téma, amit a liberális közvélemény hangadói fontosnak tartanak.

A botrányos józsefvárosi eseteket, úgy látszik, nem tartották elég fontosnak. Ahogy magát a polgármester-választást se.

Az ATV-ben Győri Péter Stumpf Andrással került szembe. Győrit támogató újságíró nem volt jelen Rónai Egon mikrofonja előtt, vagy nem szólalt meg. Stumpf András pedig a 2010 előtti fővárosi önkormányzat korrupciós ügyeit, Hagyó Miklós tevékenységét hozta szóba. Ellenzéki újságíró híján Győri Péternek kellett felvilágosítania a „mérsékelt jobboldal” sztárújságíróját, hogy ő, Győri Péter 2002-ig volt a Fővárosi Önkormányzat tagja, Hagyó Miklós ellenben 2006-ban került oda.

Két véletlenszerű beszélgetésből, amelyeket fentebb idéztem, általános következtetést levonni nem lehet, és főként nem szabad levonni. De a liberális közvélemény működéséről van néhány személyes élményem. Jól emlékszem, micsoda gyanakvó, rosszalló vélekedések terjedtek el Budapest-szerte 1988 őszén, hogy a Szabad Kezdeményezések Hálózatának átalakítása tagsággal és alapszabállyal rendelkező társadalmi szervezetté, magyarán párttá, elhamarkodott ötlet volt, amely csúfos kudarccal fog végződni. 1991 őszén mondhatni kötelező vélemény volt, hogy Tölgyessy Péter elnökké választása az SZDSZ végét jelenti. 1994-ben nem számított klubtagságra méltó úriembernek, aki ellenezte az SZDSZ és az abszolút többséget elért MSZP koalícióját.

E vélemények hangoztatói többnyire meg vannak győződve róla, hogy elkötelezett liberálisként kizárólag a saját szuverén véleményüket mondják, holott megesik, hogy holmi egyenirányított, gleichschaltolt vélemény jön ki a szájukon. De persze a liberális közvélemény bírálatát sem szabad általánosítani. Vannak barátaim, akik azt nehezményezték, hogy nem kaptak adománykérő levelet, hozzájárultak volna a kampány költségeihez. Meg felkerült a Facebookra számos, Győri Pétert biztató, vele rokonszenvező üzenet is, köztük Nyáry Krisztián szép írása.

Az Együtt kampánytámogatásának visszafizetésére egy hét alatt 100 millió forint gyűlt össze. A Magyar Kétfarkú Kutya Párt 2015 nyarán 34 millió forintot gyűjtött össze a kormány migránsellenes óriásplakátjait kifigurázó plakátokra. Az Eötvös Károly Közpolitikai Intézet fennmaradása érdekében majdnem 4 millió forint gyűlt össze. Örülök, hogy így történt.

Annak azonban nem örülök, hogy Győri Péter kampányát mindössze 504 ezer forinttal támogatták, feleannyival, mint amennyit minden képviselőjelölt kapott az állami költségvetésből.

Talán mégsem annyira alaptalan az a rosszallás, hogy a Fidesz-ellenes közvélemény nem vette észre, nem vette tudomásul, hogy Győri Péter indulása a józsefvárosi polgármester-választáson április 8-a után az első komolyan vehető lépés volt a homogén Fidesz-uralom megtörése ügyében. Hogy nem sikerült, abban megvan a felelőssége a potenciális támogatók közönyének is.

Remélem, hogy mindazok, akik bíznak benne, hogy a NER majdnem-diktatúrája után helyreáll a parlamentáris demokrácia, megszívlelik mind az áprilisi országgyűlési választás, mind pedig a józsefvárosi polgármester-választás tanulságait. A Fidesz hatalmának megtörését az önkormányzatoknál kell elkezdeni, mindenekelőtt a fővárosban és talán néhány vidéki nagyvárosban. A változást akaró pártok egyezzenek meg, ne állítsanak egymással szemben jelölteket, mert akkor biztosan a Fidesz fog nyerni. A polgármester-jelöltek dolgozzanak ki helyi programot, amely a település (a kerület) lakosságának többsége számára vonzó. A közvélemény-formáló értelmiség pedig vegye komolyan az önkormányzati választást, és támogassa a Fidesz ellen fellépő jelölteket még akkor is, ha nem mindenben ért egyet velük.

Persze mindezt a Fidesz is tudja. Fel kell készülnünk rá, hogy olyan törvényeket fog keresztülhajtani az országgyűlésen, amelyek még inkább korlátozzák az önkormányzatok és a választott önkormányzati vezetők jogkörét.

Mérce, 2018. július 16.

2. könyv
Körül és belül

A cím egy 19. századi anekdotához kapcsolódik. A történet főszereplője az egyik változat szerint Deák Ferenc, a másik szerint Nyáry Pál. Egy fiatal képviselő, aki nem az eszéről volt híres, tévedésből jóval idősebb és sokkal tekintélyesebb képviselőtársa kalapját tette a fejére. „Nini, urambátyám, mondta idősebb képviselőtársának, amikor észrevette a tévedését, nekünk körülbelül egyforma fejünk van.” „Körül meglehet”, felelte epésen Deák Ferenc (vagy Nyáry Pál). „De hogy belül? Már azt tagadom.”

A szellemes politikus kettéválasztotta a hogyan kérdésre válaszoló összetett szó két, a hol kérdésre felelő tagját, és ezzel mind a három szó jelentését a bizonytalan felé mozdította. Innen a humor. Írásaim gyűjteményének első része a nemzet olyan komoly sorskérdéseivel foglalkozik, mint az, hogy miképpen tartsuk távol szülőföldünktől a gaz migránsokat, akik a hazájukban zajló háború, kegyetlen zsarnokság elől menekülve kérnek védelmet országunktól. A második rész könnyedebb, mondhatni játékos kérdéseket vet föl. Vajon a fővárosunk szívének is nevezett belterület hány nagy múltú épületét alakítsuk át luxusszállodává azok számára, akik elől a határainkon nyirvákoló tömegek elmenekültek hazájukból? A cím azt sugallja, hogy a történések egy része kívülünk zajlik, más része bennünk. Mielőtt azonban a hol kérdésre válaszolnánk, jussanak eszünkbe a Kékszakállú Regősének a szavai. „Szemünk pillás függönye fent: / Hol a színpad: kint-e vagy bent?” De vajon az a kérdés, hogy miképpen és milyen áron jutunk orvosi ellátáshoz, kívül van-e, vagy belül? Tegyük fel, hogy hárman igaz szerelemmel szeretik egymást. Tudjuk, van ilyen. Nos, a kérdés, hogy ők hárman összeházasodhatnak-e vagy sem, külső kérdés-e ez, vagy olyasmi, amire csak a szívünk felelhet. Kedves Olvasó, választ ne várj! Legfeljebb együttes töprengést.

Három fejezet egy megíratlan önéletrajzból

A K. történetei című könyvem megjelenése után többen kifogásolták, miért tördeltem a múltamat apró tárcanovellákká ahelyett, hogy egy rendes önéletrajzot írtam volna. Lehet, hogy igazuk volt, de úgy éreztem, az önéletrajzi elbeszélések sor után nem lehet belekezdeni egy önéletrajzba, hiszen a történeteimet már megírtam. Bán Zoltán András, aki egykor a hetilap-Beszélő kulturális rovatát szerkesztette, azt javasolta, csináljunk egy beszélgetőkönyvet, olyasfélét, amilyen Parti Nagy Lajos és Réz Pál Bokáig pezsgőben című könyve. Bele is kezdtünk: Zoltán izgalmas, gondolatébresztő kérdéseket tett fel, de a válaszaimat, ahogy a hangfelvevőről a papírra kerültek, silányoknak találtam. Be kellett látnom, írni, ha egyáltalán, én csak az író-, illetve most már több mint húsz éve csak a számítógépen tudok, a mondatok az ujjaim alatt formálódnak, nem a nyelvemen. A beszélgetőkönyv elkészült töredékéből, a hangfelvételt ugródeszkának használva, írtam két fejezetet a megíratlan önéletrajzból. Hogy lesz-e folytatásuk, nem tudom. 2019. április 17-ét írunk, kilenc nap múlva nyolcvan éves leszek.

A nagybátyám, Laci

Laci nagybátyám, anyám három évvel fiatalabb öccse, csodával határos módon végezte el az orvosi egyetemet, és még csodálatosabb módon jutott haza Magyarországra a német–orosz háború első évében. Az anyai nagyszüleim az akkor Oroszországhoz tartozó mai Lettországban születtek, a Dvina folyó partján fekvő városban, amelyet a nagymamám a német vagy az orosz nevén, Dünaburg vagy Dvinszk néven emlegetett. A mai hivatalos lett elnevezést (Daugavpils) sosem hallottam tőle. Nagyanyámnak a lett nyelvről is bizonytalan fogalmai voltak. Városukban a tisztviselők meg a csendőrök oroszul beszéltek, az emberek németül vagy jiddisül, illetve leginkább a Judendeutsch-nak, azaz zsidónémetnek mondott nyelven. Igaz, mondta a nagymamám, a parasztok valami más nyelven beszéltek, de azt senki sem értette.

A nagyszüleim közvetlenül a házasságkötésük után, 1906 januárjában hagyták el a szülővárosukat, vagyis az 1905-ös forradalmat követő (a nagyanyám csak az első forradalomként emlegette) nagy zsidó kivándorlási hullám idején. A családi történetek szerint a nagyapámnak volt valamilyen szerepe a forradalomban, ezért menekülnie kellett, erről azonban semmilyen adatot nem találtam. Három évig Németországban éltek, itt a nagyapám kitanulta a fogtechnikus mesterséget, majd egy álláshirdetésre jöttek Szegedre, a két gyerekük már Magyarországon született. Két évvel később a nagyapám letette az úgynevezett fogászvizsgát, attól kezdve bizonyos korlátozásokkal fogorvosi munkát végezhetett, és kiépítette a fogtechnikai műhelyét is. Az anyagi helyzete gyorsan javult. A nagymamám húga, a hat testvére közül talán a legfiatalabb, mint számos más családtag, letanyázott a nagypapáék szegedi lakásában. A szegedi korzón összeismerkedett egy életre való fiatalemberrel, bizonyos Deutsch Sándorral. Összeházasodtak, gyerekeik születtek. Valamikor, talán az 1929-es világválság idején, kivándoroltak Törökországba, ott további gyerekeik születtek, összesen öt. Tekintettel a törökországi élet várható nehézségeire a Laci nevű gyereküket Szegeden hagyták. Deutsch Laci kisebb volt, mint az unokatestvére, Eidus Laci, így ő lett a kis Laci. A nagypapa, mint több más rokonát, őt is beültette a fogtechnikai laboratóriumba, ott kitanulta a szakmát, aztán Törökországban fogász lett, de a Juszuf nevű fogorvos öccsével ellentétben nem volt doktor. Ezt a sérelmet haláláig nem bírta feldolgozni.

Debrecen, Bécs, Königsberg

A nagy Laci a szegedi piaristáknál kezdte a gimnáziumot, innen azonban eltanácsolták, nem tudom, miért. Végül a híres debreceni zsidó gimnáziumban érettségizett. Itt tanított például Kardos László, később a budapesti egyetem világirodalmi tanszékének a vezetője. Laci orvosnak készült, de a numerus clausus miatt meg sem kísérelte, hogy magyarországi egyetemre iratkozzon be. Bécsben volt medikus, 1938 márciusában az Anschluss elől el kellett menekülnie. Magyarországon nyilván nem fejezhette volna be a tanulmányait, bár már csak másfél éve volt hátra az egyetemből. Inkább előre menekült, barátjával, Polgár Péterrel, aki később neves bőrgyógyász lett Budapesten, Königsbergbe utaztak. A nagybátyám elbeszélése szerint kihallgatást kértek az orvosi kar dékánjától, akiről azt hallották, hogy nem náci. Elmondták, hogy Magyarországról jöttek, zsidók, Bécsből el kellett menekülniük, szeretnék itt befejezni az egyetemet. „Maguk magyar állampolgárok, mondta a dékán. Bécsben tanultak, az ott elfogadott féléveket mi is elfogadjuk. Ne beszéljenek a vallásukról, a származásukról.” A nagybátyám 1956 után Kanadában telepedett le, a bekeretezett diplomáját, kiakasztotta a lakásában, ott volt rajta a horogkeresztes pecsét.

Legalábbis így emlékszem. Amikor Ottawában láttam a diplomát, már rég felnőtt voltam, harminckét éves. De láttam-e? Hiszen az ember sokszor látja, amit hall. Ezért először annak próbáltam utána nézni, a dékán volt-e, akivel Laci beszélt, vagy a rektor. Nos, a rektor aligha. Egyrészt az Albrecht brandenburg–ansbachi herceg alapította Albertus egyetem rektora túl nagy ember volt ahhoz, hogy jöttment diákokat fogadjon. Ráadásul Hans-Bernhard von Grünberg, aki 1937-től 1944-ig volt Kant egyetemének utolsó német rektora, meggyőződéses náci volt. 1931-ben lépett be a Nemzetiszocialista Német Munkáspártba, a rektorság mellett 1938-tól a párt tartományi irodájának is a vezetője volt, a hadifogságból hazatérve pedig nyomban posztnáci pártokban folytatta a tevékenységét. De azért meg kellett érnie, hogy a fia húszéves korában a szociáldemokrata párt tagja, tartományi képviselője lett, s jogászként, politikusként szakterülete a szociálisan rászoruló lakásbérlők és a bevándorlók védelme volt. Jó dolog, ha az ember tájékozódni próbál a családja történetében: fontos ismeretekre tesz szert, amelyekhez egyébként aligha jutott volna hozzá. Megpróbáltam utána nézni, szerepelt-e a felekezeti hovatartozás a magyar királyi útlevélben. Valószínűnek tetszett, hogy szerepelt, hiszen a személyi okmányokban 1948-ig általában feltüntették az okmány birtokosának vallását. Az egyszerűség kedvéért azt a kérdést tettem fel, szerepelt-e a vallás az 1937-ben kiállított útlevelekben? A hozzáértők azonban, akiknek a véleményét megkérdeztem, bizonytalanok voltak. Telefonálgatás, illetve e-mailezés közben eszembe jutott egyik mesterem, atyai barátom, Komlós Aladár gúnyos megjegyzése. Egy irodalomtörténész kollegájáról mondta: ahelyett, hogy könyvtárba járna, irodalomtörténeti ismereteit telefonon szerzi be. Az oral history kellőképpen ellenőrzött adatainak persze megvan a jelentőségük a kutatásban. Az úti okmányok adattartalmáról azonban mégsem szükséges a gyarló emlékezetre hagyatkozva véleményt mondani; a kérdésnek minden bizonnyal van szakirodalma. Valóban van. Az Országgyűlési Könyvtárban két idevágó könyvet találtam. Bencsik Péter A magyar úti okmányok története 1867–1989 című munkájának első része 2003-ban, második része 2005-ben, Som Krisztián A magyar úti okmányok 1848–2012 című könyve 2014-ben jelent meg. Ez utóbbi számos útlevél fakszimiléjét közli. Egy 1937-es útlevél két belső oldalának fényképén jól látható, hogy az útlevél feltüntette használójának vallását, magyarul és franciául. Csakhogy a szakirodalomból az is kiderült, hogy jogszabály az útlevelek formáját csak 1937-től határozta meg. A korábban kiállított útlevelek a kiállítás helye és éve szerint különbözők lehettek. Minthogy a nagybátyám 1933-ban vagy 1934-ben kezdte meg a tanulmányait a bécsi egyetemen, az útlevelét valószínűleg 1937 előtt állították ki. Ebből tehát nem derült ki, hogy feltüntette-e az útlevele a vallását.

Az egykori Nagynémet Birodalom keleti területeiről elmenekült egyetemi oktatók 1946-ban Göttinger Arbeitskreis néven egyesületet hoztak létre a volt német területekről elhozott iratok gyűjtésére, a német lakosság elűzésével kapcsolatos jogi és társadalmi problémák kutatására. Írtam az egyesületnek, hátha van valamilyen dokumentum a nagybátyám königsbergi tanulmányairól. Választ azonban nem kaptam. Sajnos nem ez az első alkalom, hogy azt kell tapasztalnom, a precizitásukról híres németek levelek megválaszolásában távolról sem olyan precízek, mint a legendájuk hirdeti. Végül az unokaöcsémnek, Laci nagybátyám Leslie nevű fiának küldtem egy e-mailt. Azért nem ezzel kezdtem, mert a kapcsolatunk jó húsz éve megszakadt, nem bíztam benne, hogy válaszolni fog, és abban sem, hogy tud valamit az apja történetéről, aki 1979-ben meghalt.

Leslie emlékei

Kishitű voltam. A nálam tíz évvel fiatalabb, azaz 69 éves unokaöcsém, aki kórboncnok Calgaryban, Budapestről nézve a világ végén, nyomban válaszolt. Levelébe beillesztette az apja 1939-ben kiállított königsbergi diplomája bélyegzőjének a képét. Tehát nem képzelegtem csupán, hanem jól emlékeztem, hogy 1973-ban, amikor meglátogattam a nagybátyámékat (akkor még Ottawában laktak), láttam a diplomát és a náci bélyegzőt. Pontosabban, nem is emlékeztem jól, csupán a horogkereszt maradt meg az emlékezetemben, a sasról megfeledkeztem. Pedig ez a sas a horogkereszttel volt a náci állam címere. Válaszában az unokaöcsém azt is leírta, hogy az apjának nem csupán a származása miatt kellett elmenekülnie Bécsből, hanem azért is, mert egy köteg náciellenes röpcédulát kötözött az előadóterem ajtajára. Amikor vége volt az előadásnak, és kinyitották az ajtót, a spárga szétszakadt, a röpcédulák pedig szétrepültek a teremben. Nem fogták el, de úgy érezte, a gyanú rá terelődik, ezért hagyta el gyorsan Bécset.

Ez a történet nagyon emlékeztet arra, ahogy a Scholl testvérek röplapjai a müncheni egyetem aulájának második emeletéről lehullottak a hallgatók közé; a jelenet Michael Verhoeven 1982-ben bemutatott A fehér rózsa című filmjének a legemlékezetesebb képsora. Gyanakodtam: meglehet, hogy a merész röpcédula-akció családi legenda csupán.

A nagybátyámtól sosem hallottam ezt a történetet, pedig szívesen beszélt a kalandjairól. Hitelesnek tetszik viszont Leslie másik története. Eszerint az apja Königsbergben minden tárgyból jelesre vizsgázott, kivéve a szülészet-nőgyógyászatot. A feltehetőleg náci vizsgáztató tudta, hogy a tanszéket Bécsben egy zsidó professzor vezette. Laci feleletére megvetően azt mondta: zsidó tudomány – és a vizsgázónak közepest adott.

A königsbergi csodát a nagybátyám életében a vilnai csoda követte. Ez már majdnem olyan, mint a visztulai csoda 1920 augusztusában, amikor Piłsudski napok alatt megnövelt hadserege, részben Magyarországról szállított fegyverekkel, megverte a túlerőben lévő Vörös Hadsereget.

Nos, Laci 1939-ben, miután megkapta a náci címeres diplomáját, nem jött haza Magyarországra, ahol aligha kezdhetett volna orvosként dolgozni, hanem a szülei szülőföldjére, a Baltikumba ment, ahol ekkor még számos rokona élt. Valamivel korábban az apja, az én nagyapám is visszatért a szülőföldjére, Lettországba. Hogy pontosan mi késztette erre, azt nem tudom, vélhetőleg azonban két dolog. Egyrészt mind jobban gyűlölte az egyre inkább antiszemita és egyre álszentebb Magyarországot, másrészt egyre fényesebb képet álmodott a Szovjetunióról. Nem akart visszajönni Magyarországra, a rendelőjét is kiadta egy szegedi fogorvosnak. Úgy tervezte, korszerű fogászati módszerek oktatásából fog megélni a Baltikumban, amíg sikerül átjutnia a Szovjetunióba. Tervét az húzta keresztül, hogy a pénzkiviteli szabályok megsértése miatt eljárás indult ellene, és a feleségét, a nagymamámat azzal fenyegették meg, hogy őrizetbe veszik, ha a férje nem jön haza, hogy tisztázza magát. Nagyapámat 1944-ben Auschwitzban ölték meg. Ki tudja, még hamarabb vagy később kellett volna-e meghalnia, ha Lettországban marad?

A nagybátyám tudomásom szerint egy vilnai (ma: Vilnius, Litvánia fővárosa) kórházban kezdett dolgozni, pszichiáternek készült. Erről egy, a kelet-európai holokauszt történetével foglalkozó történésszel leveleztem. Ő az egész történetben kételkedett.

„Ez a vilnai szál már-már regényes, írta. Persze Königsbergből csakis Litvániába (majd Szovjet-Litvániába) vezetett menekülési út. De hogy jön Pestre Vilnából? Lehetett onnan is jönni ’44 végére, de leginkább a Vörös Hadsereggel.” Ez a levél azt mutatja, hogy a történelem kézikönyvekben ellenőrizhető adataival a magántörténet kanyarulatait sem bizonyítani, sem cáfolni nem lehet. Annyi ugyanis biztos, hogy Laci nem 1944-ben, hanem 1941 telén, nem sokkal karácsony előtt érkezett meg Budapestre. Erre persze nem emlékszem, mert mindössze két és fél éves voltam. De anyám sokszor elmesélte, hogy egy nap szokatlan időben, késő este csöngettek, a háztartási alkalmazott jelentette, hogy egy ismeretlen férfi keresi a nagyságos asszonyt. Anyám felkiáltott: „Ez a Laci!” Apám óvni próbálta a csalódástól, hiszen aligha érkezhetett meg az öccse a megszállt Litvániából. Anyám kirohant az előszobába: az öccse állt ott. Az elbeszéléshez egy csekély súlyú, mégis fájdalmas sérelem története is hozzátartozott. Miután megvacsoráztak, apám lefeküdt, odahúzott egy széket a rekamié mellé, és arra kérte a sógorát, aki tizenkét évvel volt fiatalabb nála, és akit valószínűleg akkor látott először, hogy üljön le, és mondja el, mi történt vele. Anyám úgy érezte, a feltehetőleg fáradt vendéget kellett volna ágyba fektetni, és a házigazdának kellett volna az ágy mellé ülnie. Apám azonban úgy érezhette, idősebb a sógoránál, neki jár a nagyobb kényelem. De az is lehet, hogy egyikük sem gondolt semmi ilyesmire, csak anyám érezte a helyzetet sérelmesnek. Egyébként mindig volt benne némi szorongás, hogy a művelt Kőszeg család, amelynek tagjai a magyaron és a németen kívül franciául és angolul is beszélnek, némileg lenézik a családba bekerült vidéki lányt, aki a szakmájában is kezdő.

Hogy Laci mit mesélt el baltikumi élményeiből apámnak találkozásuk első estéjén, azt persze nem tudom. Volt néhány története, amelyeket nekem is elmondott, más történeteket anyámtól hallottam, főként ezeket egészítette ki Leslie a levelében. Az biztos, hogy Laci még a balti államok függetlensége idején, tehát 1939 tavaszán vagy a nyár elején érkezett a Baltikumba. Hogy melyik államba, melyik városba, azt nem tudom biztosan. Az ismert városok közül szóba jöhet a szülei szülővárosa, Dvinszk. Szóba jöhet még Riga, Lettország fővárosa. De emlékeim szerint a nagybátyám Vilnáról beszélt. Amikor rákérdeztem, az unokaöcsém Vilnát erősítette meg, hozzátéve, hogy az apja gyakran emlegette a másik litván nagyvárost, Kaunast is.

Az időpont hozzávetőleges meghatározása egyszerűbb. Egy reggel – erre a történetre Laci többször is visszatért –, amikor lement az utcára, a szemébe vágott a német nyelvű újságok szalagcíme: Der Führer und Stalin… ewige Freundschaft. A szovjet–német barátsági és meg-nem-támadási szerződést 1939. augusztus 23-án kötötték meg. Akkor ezt, mondta Laci, hihetetlen csalódásként élte meg. Később azonban, már a német–szovjet háború kitörése után, megértette, hogy a Szovjetuniónak időt kellett nyernie. Az elbeszélésből érezhető, hogy augusztusban Laci már otthonosan érezte magát Vilnában, vélhetően 1939 tavasza óta élhetett ott. A szovjet–német megállapodás nyomán a balti államok a Szovjetunió hatalmi övezetébe kerültek, 1939 októberében a szovjet politika Vilnát, amely 1923-tól Lengyelországhoz tartozott, visszaadta Litvániának. A döntést sok litván hazafi boldogan ünnepelte, hiszen ezzel régi litván követelés teljesült. Az öröm azonban nem tartott sokáig: a következő év augusztusában a balti államok a Szovjetunió tagköztársaságai lettek. Egyedül Vilnából 20–30 ezer ember került a Gulag koncentrációs táboraiba. 1941 júniusában a németek szállták meg a balti államokat. Litvániában ekkor mintegy 200 ezer zsidó élt, a háború végéig 95 százalékukat megölték.

Holokauszt Litvániában

Laci megmenekülésének részletes történetét nem ismerem, nem ismeri a fia sem. Egy történetre emlékszem, levelében ezt írta le Leslie is, néhány részlettel gazdagabban, mint ahogyan – emlékezetem szerint – Laci nekem elmondta. „Körülbelül tízéves lehettem, írta Leslie angol nyelvű levelében (vagyis három évvel azután, hogy elhagyták Magyarországot), az apámmal az öngyilkosságról kezdtünk beszélgetni.” „Apámnak, írta Laci, szilárd meggyőződése volt, hogy amíg az ember él, mindig van remény.” Példaként a saját életéből mondott el egy történetet. A háború kezdetén orvosként dolgozott egy pszichiátriai kórházban. Valamikor, Litvánia német megszállásának első napjaiban, rátörtek, vitték le az udvarra. („Apám elbeszélése szerint, írta Leslie, ez kétszer történt meg vele, ez az elbeszélés az első alkalomról szólt.”) Két őr kísérte le a lépcsőn, hogy az udvaron agyonlőjék. A lépcsőfordulóban volt egy nagy ablak. Azt gondolta: „kitör a két őr közül, és kiveti magát az ablakon, hogy ne szerezze meg nekik azt az örömet, hogy megölik. Ebben a pillanatban, éppen amikor végre akarta hajtani a tervét, egy német tiszt (ha jól emlékszem, egy őrnagy) jött felfelé a lépcsőn, és ráköszönt: »Herr Doktor, was machen Sie da?« »Amint látja, felelte az apám, visznek, hogy agyonlőjenek.« A tiszt rászólt az őrökre, hogy várjanak, felment az emeletre, aztán visszajött egy kilépő papírral, és azt mondta az apámnak, hogy menjen el.” Nyilvánvaló, hogy a német tiszt a betege volt. A történész szerint a német tiszt csak Litvánia német megszállása után bukkanhatott fel a nagybácsi életében, azaz korábban nem lehetett a betege. Csakhogy ez nem igaz. Bár nem érdemes és nem is helyes egy alig ismert eseménysor részleteit találgatni, könnyen elképzelhető, hogy a történetben szereplő tiszt az első világháborúban a századosi rendfokozatig vitte, majd a fegyverletétel után, mint sok tízezer német tiszt, leszerelt. Ezután, üzleti vagy családi okokból, Vilnában élt. Ekkor kereste fel a Königsbergben végzett fiatal orvost. A háború kitörésekor visszatért a hadseregbe, ekkor, tekintettel életkorára, őrnaggyá léptették elő. Nem tudjuk, hol és pontosan mikor zajlott a történet: a kórház épületében vagy pedig valamelyik katonai vagy rendőrségi épületben. Azt azonban a köztörténetből tudjuk, hogy közvetlenül a német megszállás után az első, négyezer áldozatot követelő gyilkosságokat Kaunasban és Vilnában litván nacionalisták hajtották végre. Feltehetőleg a két kísérő őr sem német volt, hanem litván. Franz von Roques, az északi hadseregterület parancsnoka, jelentésében elítélte az itt tapasztalt módszereket, és az agyonlövés helyett inkább a férfiak tömeges sterilizációját javasolta. 1941. június 24-én, azaz a német megszállás napján, létrehozták a Litván Biztonsági Rendőrséget, amelynek buzgalma egyes német parancsnokok jelentései szerint a zsidók legyilkolásában meghaladta a német egységekét. Több történész úgy véli, a holokauszt mint a zsidók tömeges és iparszerű legyilkolásának gyakorlata Litvániában kezdődött 1941 júniusában.1 A fenti mondat, amelyet az angol nyelvű Wikipédia The Holokaust in Lithuania című cikkéből idézek, korábban a cikk német változatában is szerepelt, de 2016. november 5-én, amikor a cikket letöltöttem, annak egyes részeit a szerkesztőség tartalmi hiányosságok miatt már eltávolította. Nem először tapasztalom, hogy német történészek, publicisták valami különös rátartisággal ügyelnek arra, hogy a holokauszt iszonyata a németséghez kötődjék, hogy a német bűnben senki ne próbáljon osztozkodni velük. Laci története, amely arról szól, hogy egy német tiszt akadályozza meg, hogy orvosát litván fegyveresek agyonlőjék, egyedi adalékként alátámasztja ezt az álláspontot: 1941 nyarán Litvániában a zsidók tömeges legyilkolását litvánok kezdték meg.

Hogy miképpen menekült el a nagybátyám a megszállt területről, arról semmiféle értesülésem sincs. Arra emlékszem, hogy elmondása szerint sikerült eljutnia Berlinbe, felkereste a magyar konzulátust, és ott megkapta a szükséges iratokat, hogy hazautazhasson.

Leslie a levelében még két történetet írt le az apjáról. Az első feltehetően a németországi vonatútra, a hazautazásra vonatkozik. A levél szerint a vonaton az egyik utas a zsidókat gúnyoló vicceket mesélt. „Az apám, írta Leslie, elég vakmerő ember volt. Odafordult a viccmesélőhöz, és azt mondta neki: »Én nem tudok a zsidókról, de a németeknek felelniük kell azért, amit Keleten elkövetnek.« Az utasok az újságjuk mögé rejtőztek, néma csend lett. Az apám meg volt győződve róla, hogy letartóztatják, le kell szállnia a vonatról. De semmi sem történt.”

A másik történethez én szolgálhattam némi magyarázattal. „Az apám, írta Leslie, gyalog ment haza Magyarországra Romániából. (Fogalmam sincs, mit csinált Romániában, az egész teljes képtelenségnek tűnik, de hát ez volt apám története.) Egy német tiszt volt vele, megállás nélkül zsidó ellenes szitkok ömlöttek a szájából. Lefeküdtek egy fa alá, hogy egy kicsit pihenjenek. A német elaludt. Az apámnak hasmenése volt: belecsinált a német csizmájába, és elszökött.”

„Az édesapád, írtam Leslie-nek, munkaszolgálatos volt Romániában, pontosabban Erdélyben, amely akkor Magyarországhoz tartozott. A zsidó férfiakat Magyarországon katonai szolgálat helyett munkaszolgálatra hívták be fegyver, egyenruha nélkül, és úgy bántak velük, mintha hadifoglyok lennének. Ahogy a front közeledett, édesapád megszökött a munkaszolgálatból, és gyalog indult haza a szülővárosa felé.” Egyúttal megkérdeztem Leslie-t: hogy volt az a hasmenés. A német csizmájába csinált-e az apja, vagy a csizmájára? „Into”, felelte az unokaöcsém, vagyis bele a csizmájába. A történetet ugyanis anyám is elmondta nekem, de akkor még úgy hangzott, hogy véletlenül szennyezte össze az alvó német csizmáját, és igyekezett észrevétlenül letakarítani, mielőtt a német felébred.

A nagybátyám történetéről még annyit tudok, hogy miután hazatért a Baltikumból, valamikor, 1942-ben vagy később, behívták munkaszolgálatra. Töprengett, vonuljon-e be, vagy kezdjen bujkálni. Egy katonatiszt ismerősétől kért tanácsot, egész életében voltak ilyen meglepő kapcsolatai. Az azt válaszolta, vonuljon be, ennél az Erdélybe vezényelt munkaszolgálatos századnál van a legnagyobb esélye arra, hogy túlélje a háborút. Apám egy Ukrajnába indított századnál szolgált; az a katonatiszt, akinél anyámnak sikerült érdeklődnie, kerek perec azt válaszolta: ezeket az embereket nem azért viszik Ukrajnába, hogy hazajöjjenek.

Ehhez képest Laci munkaszolgálata elég békés volt: fakitermelésen dolgoztak Erdélyben. A századparancsnok tartalékos tiszt lehetett, civilben talán tanár volt. Egyszer egy magasabb rangú tiszt szemlélte meg a századot. A parancsnok előzőleg összehívta a muszosokat: „Ha az ezredes úr megkérdezi, hogy bánok magukkal, mondják azt, a százados úr szigorú, de igazságos.” Az Erdélyben szolgáló munkásszázadok tagjai akkor kerültek igazán veszélybe, amikor a háború utolsó hónapjaiban a nyilasok átadták őket a németeknek. Ekkor pusztult el a többségük Mauthausenben vagy más koncentrációs táborokban.

Laci azonban ezt nem várta meg. Szeged a nyilas hatalomátvétel előtt az oroszok kezére került. Miután a német és magyar csapatok elhagyták a várost, a városi tanács helyben maradt tagjai küldöttséget menesztettek az orosz csapatoknak a város határában állomásozó parancsnokságához: október 11-én a várost harc nélkül átadták az oroszoknak. Felteszem, Laci ezekben a napokban hagyta el az egységét. A folyamatosan zsidózó német katona aligha őreként tartott vele, hiszen akkor értesítette volna a magyar csendőröket, hogy elfogott egy szökevény magyar muszost, hanem maga is szökni próbált. Ez azonban véleményét a zsidókról nem változtatta meg. Laci átment az Alföld laza frontvonalán, és megérkezett szülővárosába.

Tökleves

Vilnában Laci pszichiáternek készült. Sosem akart manualitást igénylő orvosi pályára lépni. Nem tudom, hogy csinálta végig az egyetemet: nem bírt vért látni. Ahogy ez akkoriban, még az én gyerekkoromban is általános szokás volt, a baromfit otthon vágták le, a konyhai lefolyó felett. Nem tudom, tényleg láttam-e, vagy csak rémtörténetként mesélték: ha a háziasszony ügyetlen volt, a levágott tyúk elszabadult, és a feje nélkül rohangált körbe a konyhában. A nagymamám sosem vágott csirkét, egyáltalán nemigen végzett konyhai munkát, inkább a fogászati laboratóriumban ült: mint számos mesterasszony, a férje mellett kitanulta a fogtechnikus szakmát, és dolgozott együtt a segédekkel, akiknek a többsége rokona volt. A baromfit Vera vágta le, a battonyai parasztlány, aki az idők folyamán a ház második számú úrnőjévé emelkedett. Lacit talán a gyerekkorában látott csirkevágás nemcsak a vér látásától riasztotta el, de a baromfihús fogyasztásától is. A háborús időben élelmes háziasszonyok kitalálták, hogy tökből, zöldségekből és krumpliból hamis tyúklevest lehet főzni. Ezt a levest Laci megette, sőt, akkor is megette, ha valójában tyúkleves volt, persze hús nélkül. Egyszer, úgy nyolcéves lehettem, elárultam neki, hogy a leves, amit eszik, tyúkleves. Laci elsápadt, a homlokáról csöpögött az izzadtság, kirohant a WC-be hányni. Nem azt értem el, amit szerettem volna, hogy megkedvelje a tyúklevest, hanem a töklevesre is gyanakodni kezdett. Pszichiátriai érdeklődésének persze nemcsak az a negatívum rejtőzött a hátterében, hogy viszolygott azoktól az orvosi szakmáktól, amelyekben fizikai kapcsolatba kellett volna lépnie a beteggel, hanem az is, hogy az orvoslásban is kulturális, társadalmi érdeklődése kiélésére keresett terepet. Amikor Kanadában találkoztunk, az 1970-es évek elején, Laci a bécsi háziasszonyáról kezdett beszélni. Magára zárta a szobája ajtaját, mesélte, úgy rettegett az élveteg vénasszonytól, ahogy Ádám retteg a Tragédia utolsó „történelmi” színében az elállatiasodott eszkimó asszonytól, akiben mégis felismeri a Paradicsom Éváját. Bécsi medikus korában Bécsben még tanított Freud, élénk viták folytak a pszichoanalízis és Alfred Adler individuálpszichológiai iskolája között. Freuddal ellentétben Adler a lelki problémák kialakulásában sokkal nagyobb jelentőséget tulajdonított az egyén társadalmi meghatározottságának. Ezekben a bécsi vitákban egyszerre visszatértek a beszélgetések a szocialista apjával, aki elragadtatva olvasta Trockij önéletrajzát, és nem értette, hogy kerülhetett szembe egy ilyen lenyűgözően tehetséges, vakmerő és elszánt forradalmár Sztálinnal, Lenin utódjával.

Tízezer béka

Aztán mégsem lett pszichiáter. Amikor hazaért Szegedre, látta, hogy micsoda gyógyszerhiány van a városban. Kulturális érdeklődése mellett volt benne üzleti érzék is. Baltikumi másfél éve alatt megtanult oroszul, hamarosan kétnyelvű, orosz és magyar igazolvánnyal rendelkezett arról, hogy tagja az Orvosok Szabad Szakszervezetének, s ennél fogva orvosi tevékenységet folytathat.

Egy gyógyszerész barátjával, Winkler Lászlóval, a nagypapa egykori fogtechnikai laboratóriumában csöpp gyógyszergyártó üzemet rendeztek be. A másik László közeli rokona volt Winkler Annának, a nyilasok által meggyilkolt Richter Gedeon feleségének. Eidus Laci, tekintettel arra, hogy tudott németül és oroszul, de beletanult a gyógyszerész szakmába is, az éledező Richter gyár nemzetközi anyagbeszerzője lett. 1946-ban másfél méteres, félbe vágott füstölt lazacot hozott haza Lengyelországból. Amikor húsz évvel később először lehetett Budapesten a Mézes Mackónál sok pénzért 10 deka lazacot vásárolni, csak ámultam, hogy Laci ebből az állatból egy húsz kilós darabbal érkezett haza. Máskor szárított fügét hozott Törökországból, a dobozon Inciri felirat állt, úgy gondoltam, ez csak fügét jelenthet. De Magyarországon belül is eljárt beszerző utakra. Egyszer, még Szegeden, megkérdezett, van-e kedvem kijönni vele a Fehér-tóra. Hogyne lett volna. A tó nevének Szegeden romantikus hangzása volt, híres volt a halgazdaságáról, de még inkább a költöző madarairól. Kocsiba ültünk, hideg volt, a tó vizét jég borította. A sofőrön kívül még egy férfi volt velünk.

Lacin rövid prémes bunda, prémes kucsma, a másik férfin szövetkabát, kalap. Laci egyenesen valami irodaépület felé tartott. Két bekecses ember jött elő. „Pestről jöttünk, mondta Laci, a kőbányai Richter gyárból, gyógyszergyártási célra békákra van szükségünk.” A két bekecses bólogatott: „Mönnyire?” „Tízezer darabra.” Azt hittem, a két bekecses a szemébe nevet. Annyi béka a világon sincs. A bekecsesek újra csak bólogattak: „Mikorra?, kérdezték. Egy hét?” „Jobb lenne, ha szombatig leszállítanák”, felelte Laci. A két bekecses tanakodott. „Aztán mönnyit fizet az úr?” Laci felelt valamit, az idősebbik bekecses más számot mondott. „De akkor meglesz szombatra?”, kérdezte Laci. „Mög, mög.” Laci a kezét nyújtotta, az idősebbik bekecses belecsapott. A kabátos ember halkan odaszólt Lacinak: „Nem kellene valami írást csinálni?” Laci a fejét rázta: „Az alföldi paraszt kézfogása minden írásnál többet ér.” Én még reménykedtem, hogy nyomban elindulunk békát fogni. De erről szó sem volt, beültünk a kocsiba, mentünk vissza Szegedre. Út közben Laci énekelni kezdett, ritkán hallottam énekelni: „Nékem olyan asszony kell / Ha beteg is, kelljen fel / Főzze meg a vacsorát / Úgy várja, várja, / Úgy várja, várja / Úgy várja haza az urát.” „Nem valami emberséges felfogás”, mondta a kabátos ember. Laci vállat vont: „A Szeged környéki paraszt az ilyen. De a harmadik szakasz a gondnokról szól, aki betegen is megszervezi a munkát. Szóval ne aggódj, Béla, meglesz a béka.”

Ötágú csillag piros virágokból

A szocialista egészségügy megszerveződésével, a gyárak államosításával Laci pályafutásának romantikus korszaka is véget ért. Ha jól tudom, letette a laboros szakvizsgát, majd a János Kórház területén működő Országos Korányi Pulmonológiai Intézet laboratóriumának a vezetője lett. Úgy éreztem, tizennégy évesen már elég felnőtt vagyok ahhoz, hogy saját jövedelmem legyen. Laci beszervezett a János Kórház kertészetébe. Persze semmihez sem értettem. A kórház központi terén volt egy virágágyas, közepén jókora, piros virágokból álló vörös csillaggal. A főkertész utasított, hogy a virágok közül tépkedjem ki a gyomot. Ahogy ültem a virágágyas közepén, egyszerre Lacit pillantottam meg. A nyári meleg ellenére sötétkék öltönyben ballagott a kaptatón a Korányi kórház felé. Mindketten elcsodálkoztunk egymáson: ő már elfelejtette, hogy állást szerzett nekem a kórházban, én meg, holott én is gyakran elkéstem, furcsának találtam, hogy a nagybátyám tizenegykor ilyen fennkölt nyugalommal megy a munkahelye felé, ahol a munkanap nyolckor kezdődött. Zavaromban a piros virágok jelentős részét is kigyomláltam. Óriási botrány lett belőle, de még nem rúgtak ki. Nagy Imre 1953. júliusi beszéde történetesen a kertészkedésem napjaiban hangzott el. Anyámmal, az apai nagyanyámmal és sorkatona (apai ági) unokatestvéremmel együtt hallgattuk a rádióban a parlamenti beszédet. Engem gyerekként is érdekelt a politika, de hirtelenjében csak annyit bírtam felfogni, hogy a Minisztertanács új elnöke a párt parasztpolitikáját bírálja. Belefogtam egy mondatba, hogy a parasztok mit gondolnak erről. Unokatestvérem maga volt a szelídség és a tartózkodás. A katonai behívó ellen sem zúgolódott, még családi körben sem. Pedig éppen felvették aspiránsnak Straub F. Bruno kelet-európai viszonyok között kivételesen korszerűnek számító biokémiai kutatóintézetébe, és a katonaság a behívásakor, 1951-ben még három év volt. A bevonulás előtt jelentette, hogy felvették aspiránsnak. „Azok az idők már elmúltak, honvéd elvtárs”, felelte a bevonulást irányító főhadnagy. „Protestáns vagy aspiráns, minket nem érdekel. Katona lesz.” Az én közbeszólásomtól azonban elvesztette a türelmét. „Honnan tudod, hogy mit gondolnak a parasztok?, kérdezte élesen. Azt se tudod, milyen ruhában járnak.” Egy-két nap múlva a kertész brigád tagjait, voltak vagy tizenöten, röpgyűlésre hívták össze. A kórház vezetése és pártszervezete a kertész brigádnak jószerivel a létezéséről sem tudott, így nem gondoskodtak arról, hogy a röpgyűlést megfelelően felkészült elvtárs vezesse. Az egyik kertész beszélt. „Mostantól talán egy kicsit jobb lesz az élet, mondta nagyokat sóhajtva. Olyan jó nem lesz, mint 1946-ban volt, amikor bejött a forint, mert az a földi paradicsom volt. De talán egy kicsit jobb lesz, mint most.” Döbbenten hallgattam. A rádióban nap mint nap azt hallottam, hogy az életszínvonal egyre emelkedik, áremelésre is azért van szükség, mert még megesszük a tyúkot, amely holnap aranytojást fog tojni. Valahogy szóba került, mennyi a kertészek fizetése, pedig ez aligha szerepelt a röpgyűlés napirendjén. Kiderült, hogy a fiatalabbaké 509 forint, az idősebbeké 560 forint. Megkérdezték, hogy nekem mennyi a fizetésem. Ahelyett, hogy a valóságnak megfelelően azt feleltem volna, fogalmam sincs, azt mondtam, amit a nagybátyám mondott nekem. Lacinak nyilván sejtelme sem volt a kertészek fizetéséről, de nekem azt mondta, ezer forint körül lesz. Én is ezt mondtam a kertészeknek. Hirtelen csönd lett, de éreztem, rettenetesen utálnak. Másnap behívtak a munkaügyi irodára, elém tették a papírt, amelyet az alkalmazásom első napján alá kellett volna íratniuk, hogy a munkabérem havi 509 forint, meg egy másik papírt, hogy a munkaviszonyom az előző nappal megszűnt. Kétszáz valahány forintot kaptam, ez volt az első keresetem. Felmentem a Korányi Intézetbe Lacihoz, megkérdeztem tőle, miért rúgtak ki. „Mert lázítottad az embereket, hogy neked ezer forint a fizetésed.” „Azt mondtam, amit te mondtál nekem.” „Na, menj szépen haza”, szólt rám kissé ingerülten.

Végtelen válóper

Az egyik baltikumi képén Laci irhabundában áll egy épület előtt, mellette csinos fiatal nő. Hiába kérdeztem, ki ez, és mi lett vele, nem válaszolt. Akkor már Manci néninek (valójában Margitnak hívták) udvarolt, aki ugyancsak csinos volt. Anyám sokszor mesélte, hogy ő hozta össze őket. Ez úgy hangzott, mintha magának tett volna szemrehányást. Laci kérte, mutassa már be egy csinos nőnek, mert eddig, azok közül a nők közül, akiket a nővére társaságában ismert meg, senki sem tetszett. A Belvárosi Kávéházban találkoztak. Anyám elmondása szerint Lacit leginkább Manci nevetése bűvölte el: hátra vetette a fejét, a szájából kivillant az egészséges fogsora. Bár a kávéház óriási ablakait az elsötétítési rendelet miatt sötét függönnyel kellett letakarni, bent a kávéházban békebeli módon zajlott az élet. Manci férjének textil üzlete volt a Rákóczi úton, a férfi ugyancsak munkaszolgálatos volt az orosz fronton, ő sem jött haza. A lányuk vagy tíz évvel volt idősebb nálam. Laci és Manci mondhatni házasságkötésük pillanatától válófélben voltak, pedig nemsokára megszületett közös gyerekük, Lacika, azaz Leslie. Válásuk véget nem érő történetét hallva sokáig azt hittem, egy válópernél nincs bonyodalmasabb jogügylet a világon. Bár a törzsi összetartozás szabályai szerint a házastársi küzdelemben nekem Laci oldalán kellett állnom, voltak helyzetek, amikor úgy éreztem, a nagybátyám rémes alak. Egy alkalommal dunai kirándulásra mentem velük, a Lupa-szigetre; Manciék a Soros család nyaralójába voltak meghívva. Az akkor kamaszkorú Soros György már Angliában élt, persze még senki sem sejtette róla, hogy egyszer majd ő lesz a magyar kormány fő zombija. Manci készen állt az indulásra, Laci azonban leült az írógépéhez, meg kell írnia egy tudományos cikket, hamar elkészül vele, főleg, ha Manci is segít, ő ül az írógéphez, Laci majd diktál. Manci azonban nem hagyta magát, várnak bennünket, nekem is megígérték, hogy kivisznek a Dunára, Laci, ha akar, majd utánunk jön. Laci maradt, láthatólag halálosan megsértve, hogy a felesége semmibe veszi az ő tudományos munkáját. Akkor még nem rendelkeztem a szükséges élettapasztalattal, eszembe se jutott, hogy Laci netán azért rendezte a jelenetet, hogy otthon maradhasson, mert jobb programja akadt a délelőttre. Amikor pedig már rendelkeztem a szükséges élettapasztalattal, és magam is meg tudtam rendezni efféle jeleneteket, hogy összeveszhessek azzal, akivel éppen össze akartam veszni, nem gondoltam rá, hogy erre a borzadályos viselkedésre is a még késsel borotválkozó, férfias nagybátyám szolgáltatta a mintát.

Pedig a Lupa-szigeti kirándulás emléke megmaradt bennem. 1951 körül talán még nem volt rendszeres kompjárat a szigetre, vagy a veszekedés következtében lekéstük a kompot – mindenesetre úgy rémlik, hogy egy csónakos vitt át bennünket a szigetre. Akkor láttam először a Lupa-sziget jellegzetes, lábakon álló házait. A lábak célja az volt, hogy egy átlagos árvíz vízszintje ne érjen fel a ház padlójáig. A szigetiek a csónakjukat a ház lábai között tárolták. Akkoriban ugyanis csónaknak a kétpárevezős kielboat számított, azokat nem lehetett olyan könnyen kikapni a vízből, mint a műanyag kajakokat.

Sok évvel később újból elvetődtem a Soros-házba. „Jól emlékszel, mondták a vendéglátóim, amikor itt jártál, valóban ez volt Soros Tivadar nyaralója, tőle vettük meg a házat, mielőtt a Soros házaspár a fiaik nyomában kivándorolt Amerikába.” A magam kielboatjával aztán sokszor eleveztem a sziget mellett, és nemegyszer bekukkantottam a házlábak közé, hogy megtudjam, miféle csónakokat tárolnak mostanság ott az egyre drágább nyaralók tulajdonosai. Megismerkedtem az egyfás szigetnek nevezett törpe szigettel is: a fehéreper fát minden bizonnyal a víznyomás kényszerítette arra, hogy a sziget csöpp talajával hegyesszöget alkotva nőjön, kényelmes fekhelyet kínálva a kelő nap enyhe melegében a kétpárevezős csónak mindkét evezősének. Állítólag a szigeten valójában két fa nő. Én csak egyre emlékszem. De elfértünk rajta ketten is.

Laciék lakásában, amelynek ablakai a Kossuth térre néztek, minden alkalommal megcsodáltam a hófehér majolika kandallót. A szegedi lakást is cserépkályhák fűtötték, de azok a szokásos, akkor még sok lakásban látható, vöröses barna cserépkályhák voltak. Díszes, fehér kályhát másutt nem láttam. Viszont ebben a kályhában emlékezetem szerint sosem égett tűz. A Kossuth téri lakásban központi fűtés volt, a majolika kandalló csupán a lakás fényét emelte, a hőmérsékletét nem. Egy alkalommal azt láttam, hogy a kandalló elülső falának egyik cserepe betört. Laci felemelte az asztalon álló tömör, súlyos réz hamutartót. „Manci tegnap este ezt vágta hozzám, mondta szinte büszkén. Ha nem hajolok el, már nem élek.” Manci magas, karcsú, kisportolt nő volt. De azért ilyen erőt nem néztem volna ki belőle. Válóperüket azonban nem gyorsította fel ez a tettlegesség sem, amely akár emberölési kísérletnek is minősülhetett volna. Valószínű, hogy a válópert egyikük sem akarta lezárni. A tusakodás adta házasságuk tartalmát. Laci csak élete utolsó korszakában költözött el közös ottawai lakásukból egy nála jóval fiatalabb nő kedvéért. S ki tudja, ha hatvanhét éves korában nem viszi el az infarktus, nem ment-e volna vissza Mancihoz. „Olyan jó hozzám, amilyen csak az anyám volt”, mondta új barátnőjéről a nővérének. Anyám, annak ellenére, hogy ő maga is szenvedélyes anya volt, nem bírta az anyaszívről szóló érzelmes mondásokat. Az öccse idézett szavaihoz is hozzátoldott egy elharapott káromkodást. Nem volt felhőtlen a viszonya az anyjával. Gyerekkori emlékei közül legtöbbször azt idézte fel, hogy az anyja rikoltva hívja: „Lili, komm! Zum Klavier!” Bár a Zeneakadémia több évfolyamát elvégezte, és szeretett hangversenyre járni, amikor önálló életet kezdett élni, sosem ült le a zongorához.

„Ostoba pesti liba”

Mancit az Eidus család nem fogadta be teljes szívvel, ennek azonban nem a viharos házasság volt az elsődleges oka. Manci első férjének boltja volt a Rákóczi úton, az anyjának meg pláne valami kis élelmiszer-kereskedése talán Angyalföldön: egy hús-vér antiszemita sem nézhette le jobban a zsidó alsó-középosztályt, mint az egy szinttel feljebb álló zsidó értelmiség. Hányszor hallottam az anyámtól gúnyosan, hogy ezeknek a teréz- és erzsébetvárosi zsidó kereskedőknek egyéb ideáljuk sincsen, mint hogy a fiukból doktor vagy a lányukból doktorné legyen. De hiszen az ő édesapja, a legendás nagyapám sem volt doktor, fogtechnikusként kisiparosnak számított. Igaz, 1911-től fogorvosi munkát végzett, a betegei elégedettek voltak vele, fogorvosnak tekintették. A nagymama még a háború után is azzal dicsekedett, hogy a katolikus prelátus is a nagypapa betege volt. Csak a fogorvosok nem tekintették maguk közül valónak a „vizsgázott fogászt”, és ennek a családunk életében is megvoltak később a következményei. No, nem a nagypapa életében, ő elég magabiztos és eredeti volt ahhoz, hogy az effajta társadalmi megkülönböztetés ne érdekelje. Ellentétben a magyar zsidókkal, akiknek nagy része magyar akart lenni, és kicsit mindig szégyellte, hogy zsidó. A nagypapa zsidó volt, és orosz. A magyarokat nem sokba vette, kivéve a költőket, mint Petőfi, Ady vagy Juhász Gyula, az asszimiláns magyar zsidókat pedig még annyiba se. Az ő honfitársai Tolsztoj és Salom Aléchem voltak. Anyám már jó ideje Pesten élt, de gyakran látogatott haza a szülői házba. Alighogy megérkezett az apja, magával akarta cipelni a szegedi munkásotthonba, ahol egy szocialista politikus tartott előadást. Anyám azonban nem akart menni, inkább a régi középiskolai barátnőivel szeretett volna találkozni. „Du bist auch schon eine blöde Pester Gans geworden”, vágta oda a nagypapa a lányának. Vagyis: „Már te is egy ostoba pesti liba lettél!” Mert aki nem ostoba liba, az a munkásotthonba megy, nem a Virág cukrászdába.

Ebben a felosztásban Manci kétségtelenül az ostoba pesti libák közé tartozott, s bár a nagypapát már rég elnyelte az auschwitzi krematórium, ezt Lili is így gondolta, sőt, még én is. De lehet, hogy én voltam a nagyobb liba, hogy eufemisztikusan fejezzem ki magam. „Azt tanultuk az iskolában, mesélte Manci, hogy a magyar búzának van a legnagyobb sikértartalma, ezért csak a magyar búzából lehet igazán jó kenyeret, jól nyújtható rétest sütni.” Nem lepődtem meg, ezt még én is így tanultam az iskolában. A magyar alföld kapja a legtöbb napfényt, ezért a magyar gyümölcs a legédesebb. „A nővérem már kint élt Párizsban, kimentem hozzá látogatóba, mondta Manci. Hát olyan finom ropogós baguette-et, mint Párizsban még soha nem ettem, olyan hatalmas epreket, mint Párizsban soha nem láttam.” Ez vérig sértette a magyar lelkemet. „Nagyok voltak, de nem voltak olyan édesek”, mondtam a könnyeimmel küzdve. „Nagyok is voltak, meg édesek is”, felelte Manci diadalmasan. Így vitatkozott két bunkó/liba 1949-ben. Igaz, az egyik bunkó még csak tízéves volt, a másik negyven.

Bugyi nélkül

Vigasztalásul Manci kivitt a Tiszára, az egyik úszóházba a szegedi parton. Iszonyatos hőség volt, Mancira rájött a tüsszögés, de nem volt nála zsebkendő, hogy kifújja az orrát. Behúzott egy kapu alá, akkoriban a kapuk nap közben még nem voltak bezárva, felrántotta a szoknyáját, lehúzta a bugyiját, abba fújta az orrát, majd a bugyit begyűrte a strandszatyrába. Én nem láttam ebben semmi kivetni valót, sőt, valami izgalmat is éreztem attól, hogy a nagynénémen nincsen bugyi. Talán ez az izgalom késztetett arra, hogy a történetet elmondjam anyámnak. Neki ez jó alkalom volt arra, hogy az öccse feleségével szemben érzett minden ellenszenvét belesűrítse a felháborodásába. „És bugyi nélkül ment tovább az utcán?”, kérdezte színlelt megdöbbenéssel. „De hát szoknya volt rajta, senki sem tudhatta, hogy nincs bugyija”, vettem védelmembe Mancit, némiképp álságosan. Anyám a legnagyobb hőségben is harisnyát hordott, amihez harisnyakötőt vagy inkább fűzőt is viselnie kellett. Éreztem, hogy a felháborodása kifejezésére nem talál szavakat. „De hát akkor is… bugyi nélkül az utcán.” Közben sejtettem, elégedett, hogy bizonyítékot talált arra, amiről mindig is meg volt győződve, hogy a sógornője közönséges teremtés, aki nem való a családunkba. Ezúttal nem győzött meg, de Manci személyiségével kapcsolatban nekem is megvoltak a fenntartásaim, bár közben tetszett is benne, hogy sportos volt, csinos, valamilyen pajtásias hangon beszélt velem, a nálam két évvel idősebb unokahúgába pedig reménytelenül szerelmes voltam.

Szabad Európa

Laciéknak hatalmas „világvevő” rádiójuk volt, sokkal jobb, mint a mi rádiónk. A mi rádiónkon nem lehetett a Szabad Európát hallgatni, én meg kíváncsi voltam, milyen lehet az az adó, amelyet tilos hallgatni, mégis rengetegen hallgatják. Megkértem Mancit, keresse meg nekem a Szabad Európát. Manci bekapcsolta a rádiót, de fensőbbséges, majdnem megvető hangon kijelentette: „Hallgasd, ha akarod, de ez itt nálunk senkit sem érdekel.” Hazudik, gondoltam magamban, biztosan hallgatja a Szabad Európát, olyan fajta. De kinek játssza meg magát? Miért akarja rám nyomni, hogy én vagyok a családban az a reakciós nyikhaj, aki csügg a Szabad Európán, amitől ő fensőbbséggel elfordul? Pár perc múlva kiderült, hogy a Szabad Európát annyira zavarják, hogy semmit sem lehet érteni az adásból. Később aztán találtam egy magyarázatot, de ez még rosszabb volt. Laci a János Kórház egyik pártalapszervében szervező titkár volt, vagyis párttitkár helyettes. Nem volt valami nagy funkció, nem járt se fizetéssel, se hatalommal. Családi körben viszont Laci szerette előadni a kőkemény kommunistát, a rendszer rendíthetetlen hívét. Anyámat ellenben kiemelték a fogorvosi állásából, az Egészségügyi Minisztériumba került a fogászati ügyek előadójának. Nem volt magas beosztása, mégis az államhatalom részese lett, bár 1953-tól egyre több fenntartással dolgozott a minisztériumban. Aztán valamilyen kerülő úton kiderült, a „reakciós” kollégái előtt Laci azt terjeszti, a nővére olyan elvakult kommunista, hogy előtte egy rossz szót nem szabad szólni a rendszerről vagy éppen Rákosiról. Manci a megjegyzésével mintegy bebiztosította magát, nehogy már az elvakult kommunista sógornőjéhez az kerüljön vissza, hogy ők a Szabad Európa hallgatására biztatják a világnézetileg jól ápolt csemetéjét. Ahol zsarnokság van, ott a zsarnokság a családi kapcsolatokba is beletenyerel. De hogy megteheti, az nem kizárólag a zsarnokság vétke.

Utcabál a Kossuth téren

1949-ben Budapesten rendezték meg a Világifjúsági Találkozót. A VIT a kommunista világmozgalom nagy eseménye volt. Ekkorra többé-kevésbé befejeződött Kelet-Európa országainak besorolása a szovjet birodalomba, lezárult a kommunista hatalomátvétel, Magyarországon törvénybe iktatták az új alkotmányt, amelynek értelmében minden tilos lett, amit az alkotmány megengedett, az év végén Sztálin a fél világ korlátlan hatalmú uraként ünnepelhette a hetvenedik születésnapját. A budapesti nép a VIT-re érkezett fekete embereken úgy meglepődött, mint A varázsfuvolában Papageno a szerecsen Monostatoson, csak arra nem gondoltak, amire Papageno: ha van fekete madár, miért ne lehetne fekete ember is. A derék pestiek megpróbálták az ujjukkal ledörzsölni a feketeséget az afrikai és amerikai vendégekről. Tíz éves voltam, de akkor még teljesen szokásos volt, hogy egy tízéves egyedül közlekedik. Megszállottan jártam a várost, ott akartam lenni minden eseményen, hol a Margitszigeten, hol a Városligetben. A VIT keretében augusztus 20-án, a Kossuth téren utcabállal köszöntötték az Alkotmányt, tízezrek nyüzsögtek, táncoltak a téren. Anyámnak valahová el kellett utaznia, Laciéknál aludtam, ennek örültem is, azt gondoltam, csak lemegyek az utcára, és már ott vagyok a tömeg kellős közepén. Csakhogy Laci nem engedett le. Kétségbeesetten magyaráztam, hogy mindenhová egyedül járok, különben is csak a térre akarok lemenni, nem megyek máshová. „De most éjszaka van, mondta Laci, holnap elmehetsz, ahová akarsz.” Gyakori dolog, hogy a hozzátartozók nem engednek meg egy gyereknek olyasmit, amit a szülei már megengednek. Körbe jártam a lakást, nem tudnék-e megszökni valahogy, de teljesen lehetetlen volt. Hamarosan már nem is arról volt szó, hogy mi szól a lemenetel ellen, hanem arról, hogy kinek az akarata érvényesül. Már Laci is úgy viselkedett, mint egy gyerek: az történik, amit ő mond, punktum. Nem számítanak az érveim, az erőfölény áll az útjába az akaratomnak. Ezt furcsa módon már tízéves koromban is nagyon rosszul bírtam: megfogadtam, el fogom kerülni az olyan helyzeteket, hogy Laci dönthessen arról, mit csinálok. És nem is kellett olyan hosszú időnek eltelnie, hogy a gyerekkori fogadkozás életre szóló döntésnél játsszon meghatározó szerepet. A helyzet természetesen 1956-ban jött létre. Laciék arra készültek, nekivágnak a világnak, Laci megkérdezte, nem tartok-e velük. Anyám bizonytalan volt, semmiképpen sem hagyta volna magára a hatvannyolc éves édesanyját, aki hallani sem akart arról, hogy ismét nekivágjon a világnak. De arra gondolt, nekem talán jobb lenne, ha elmenekülnék a kiszámíthatatlan jövőjű országból. Annál is inkább, mert jól látta, hogy nő bennem az indulat az erőszakkal visszatérő hatalommal szemben. És nem voltak illúziói, ez a rendszer semmiféle szembeszállást nem tűr el. Hajlottam arra, hogy igent mondjak Lacinak. De akkor eszembe jutott a Kossuth téri éjszaka. Laciék nyilván Amerikába készülnek, én inkább Európában maradnék. Persze ósdi babonák határozták meg ezt a ragaszkodásomat Európához. De hirtelen elképzeltem a huzakodást Lacival: nem az érveim számítanának, hanem Laci erőszakossága. Még nem töltöttem be a tizennyolcadik évemet, a középiskolát sem fejeztem be, Laci az egyetlen felnőtt hozzátartozóm: minden hatóság azt erőltetné, hogy maradjak Laci felügyelete alatt. Ismét az történne, amit Laci akar. Nem mehetnék el az utcabálra. Megráztam a fejem: nem megyek veletek.

Börtönből jött vendégek

A forradalmat megelőző három év a forrongás időszaka volt az egész ország számára, az volt a mi legszűkebb családunk életében is. Anyám régi ismerősei állítottak be váratlanul, olyan közelebbi és távolabbi barátok, akik 1945-ben azt tanácsolták anyámnak, hogy a nagypapa egykori szociáldemokrata kapcsolatai ellenére ne a szociáldemokrata, hanem a kommunista pártba lépjen be. Most ezek az emberek börtönből szabadultak, képtelennek tetsző történeteket mondtak el eszelős vádakról és olyan vallatási módszerekről, amelyekről anyám azt gondolta, így csak a csendőrök vagy a Gestapo kihallgatói bánhatnak emberekkel. Telefonált egy orosz akcentussal beszélő nő. Valaha az ő szülei is Oroszországból menekültek el, akár az én nagyszüleim, Szegeden szomszédok voltak, ők azonban visszamentek Szovjet-Oroszországba. Akkoriban temették újra Rajk Lászlót. Nem hiszi, hogy a Szovjetunióban is sor kerülne ilyen újratemetésekre, mondta a vendégünk. „Nagyon nagy temető kellene ahhoz!” Ez a mondat nem hagyott nyugodni. Valahogy ennek a mondatnak a nyomán kezdtem megérteni, átélni, mit tettek az emberekkel a Szovjetunióban, milyen világban élünk itt is, most is. Pedig a nő, aki kimondta ezt a mondatot, ’56-ban visszamenekült a Szovjetunióba, aztán, visszaköltözve Budapestre, bőszen ellenforradalmazott. Én 1956 tavaszán eljártam a Petőfi Kör vitáira, ott voltam a zsúfolt tiszti házban, ahol újságírók és írók beszéltek a cenzúráról, szenvedélyesen hittem a demokratikus szocializmusban. És ott voltam a tüntetésen is október 23-án.

Bárányhimlő

Közben Laciék végeláthatatlan válási története új szakaszába lépett. Laci az akkor hétéves fiával hozzánk költözött. A gyerekbetegségek szokásos időszakában kettőből maradtam ki: nem volt rubeolám és bárányhimlőm. Mind a kettőt megkaptam az unokaöcsémtől. A gyerekbetegségek idősebb korban sokkal kellemetlenebbek, mint kisgyerekkorban. A forradalom legszebb napjait ágyban töltöttem, bárányhimlősen. Laci bébiszittert vett fel a gyerek mellé. A szőke lány a napjait az unokaöcsém mellett töltötte, az éjszakáit a saját ágyában, a rábízott gyerek apukájával. Laci azt mondta, rejtőzködnie kell, mert az ellenforradalmárok keresik. Nálunk senki sem kereste, pedig napközben sokat volt nálunk, csak éjszaka kellett bujkálnia. November 4-én, amikor arra ébredtem, hogy a szovjet csapatok körülvették és megtámadták Budapestet, úgy éreztem, számomra véget ért a demokratikus szocializmus illúziója. Ennek a rendszernek semmilyen formáját nem fogadom el, egy diktatúra nem lehet demokratikus. Lacival egyre élesebben vitatkoztunk. Elkeseredetten beszéltem a rendszer kegyetlenségéről, hazugságairól, pedig akkor még egy töredékét se tudtam annak, amit ma tudok. Laci elismételte, egyszer gondolta, hogy kiábrándult a rendszerből, amikor Vilnában azt olvasta az újságok címlapján, hogy Sztálin és Hitler örök barátsági szerződést kötött. De aztán belátta, hogy Sztálinnak igaza volt, időt kellett nyernie. Most pedig azt mondta Budapest lerohanásáról, az én felháborodásomra: „De megmaradt a szocializmus!” Ezek voltak az utolsó szavak, amiket Magyarországon hallottam tőle. Néhány nap múlva a feleségével és a fiával elindultak Ausztriába. Az édesanyjának azt mondta, csak átkíséri a családot a határon, aztán visszajön. Nyilván engem is csak átkísért volna. A nagymamám, sőt, talán maga Laci is elhitte, amit mondott. Emlékszem, amikor néhány nap múlva léptek hallatszottak a gangról, a nagymamám boldogan sietett az ajtóhoz, megjött Laci. Valójában azonban soha többé nem találkoztak.

Én ellenben találkoztam Lacival, nem is olyan soká, 1963-ban, Bécsben. Alighogy elhagyták Magyarországot, Laci és Manci Bécsben, valamilyen gyorsított eljárásban elváltak, aztán együtt vándoroltak ki Kanadába. Ottawában telepedtek le, Laci az Egészségügyi Világszervezet (WHO) munkatársa lett, Indiában majd Afganisztánban dolgozott, még a királyság idején, Manci ingatlanközvetítéssel foglalkozott, Marika, Manci lánya befejezte az orvosi egyetemet.

Útlevél

Számomra az 1956-os menekülési hullám befejeződésével korántsem zárult le a kérdés, hogy Magyarországon akarok-e élni, vagy másutt. A két hónap vizsgálati fogság 1957-ben, bár szerencsésen végződött, az egyetemről sem rúgtak ki, meg a beszervezési kísérletet is sikerült elhárítanom, nem növelte a kedvemet a magyarországi élethez. De talán még inkább elvette a kedvemet, amit az egyetemen tapasztaltam: a mozgalmár (és nemegyszer nyilvánvalóan antiszemita) KISZ-káderek agresszív nyomulása, a tülekedés a budapesti állásokért. Szóval mire végeztem, semmit se kívántam jobban, mint egy nyugati útlevelet. 1962-ben hébe-hóba már adtak útleveleket. Akkor az útlevél csak egy évre volt érvényes, de még nem találták fel az ablaknak nevezett kiutazó vízumot. A későbbi, öt évig érvényes útlevéllel csak egy hónapra lehetett Nyugatra utazni, újabb utazásra pedig csak két vagy három évente kérhetett engedélyt az utazni vágyó. Kiutazni a korai egyéves útlevéllel is csak egyszer lehetett, de az egy éven belül a kinntartózkodás időtartamát akkor még nem korlátozták. Ahol zsarnokság van, ott a jogok gyarapodása mindig kart karba öltve jár a korlátozások szigorodásával: így zsugorodott az ötéves útlevél a gyakorlatban egyhónapossá. De persze ezt az ős útlevelet sem adták könnyen. Nem is jutottam volna hozzá, ha anyámnak nincs egy betege, aki intézkedhetett az ügyben. Azzal a szándékkal utaztam Bécsbe, hogy egy évnél hamarabb biztosan nem jövök haza. Nem sokkal a kiutazásom előtt „összejöttem” Kurcz Ágival, aki egy évvel fölöttem járt az egyetemen. Kapcsolatunk rövid kalandnak indult, de Ági, aki minden tevékenységében fáradhatatlan volt, mihelyt elutaztam, naponta írt egy levelet, olykor kettőt is, mint Cyrano Roxannak. Három hónap múltán egyre nehezebben bírtam a bécsi magányt meg az absztinenciát. Az utóbbit az is nehezítette, hogy akkoriban a bécsi belváros utcáin sűrű sorokban álltak a prostituáltak, susogva ajánlották a szolgáltatásaikat, de arra persze, hogy igénybe vegyem őket, nem volt pénzem. Elkövettem azt a meggondolatlanságot, hogy rábeszéltem Ágit, jöjjön utánam Bécsbe. Azt persze nem írhattam meg, hogy kint akarok maradni, hiszen tudtam, hogy a határon átmenő leveleket ellenőrzik. Ági középiskolában tanított, tehát nemcsak az útlevélért kellett megküzdenie, hanem azért is, hogy a tanév kellős közepén fizetés nélküli szabadságot kapjon. Ráadásul a doktori vizsgájára is készült, ez volt a belépő a tudományos karrierhez. Hihetetlen akaraterejével azonban minden akadályt leküzdött. Letette a doktori vizsgát, megszerezte az útlevelet, megkapta a fizetés nélküli szabadságot. Csak éppen a doktorrá avatását nem várta meg, pedig a formális avatás nélkül a doktori oklevelet nem kaphatta meg. Így amikor Bécsben kiderült, hogy kint akarok maradni, a pokol szakadt ránk. Óránként megismétlődött köztünk az alábbi párbeszéd:

Ági: „Veled akarok maradni. Menjünk haza.”

Én: „Nem akarok hazamenni. Maradj kint te is.”

Ági: „Veled akarok maradni. Nem lehetne, hogy haza gyere?”

Én: „Ági, válassz. Vagy itt maradsz, és együtt maradunk. Vagy különválunk, te hazamész, én maradok.”

Ági: „Igazad van. Maradok. De nem lehetne, hogy mégis haza gyere?”

Végül hazamentünk. De mire összeházasodtunk, a házasságunk már tönkre is ment. Mégis hat évet éltünk együtt, mire különváltunk.

Megkésett kérelem

De miért is jöttem haza? És mi volt ebben Laci szerepe? Mire sok ezredszer elhangzott Ágival a fenti párbeszéd, mire 1963-ban beadtuk a menedékjogi kérelmünket, a menedékjog megszerzése már nem volt olyan egyszerű, mint 1956–57-ben. Bár a kérelmezőket nem zárták börtönbe, mint Magyarországon 1998-tól, amikor a Fidesz először került kormányra, a kérelmet az esetek nagy részében elutasították. Bár az elutasított kérelmezőket nem toloncolták vissza Magyarországra (egy kommunista országba ebben az időben senkit sem toloncoltak ki; csak a magyar hatóságok adták át az erdélyi magyar menekülőket Ceauşescu testvéri határőreinek), a türelmi igazolvány nem ért fel a menekült útlevéllel. A kádári Magyarországot kezdték civilizált országként kezelni, elhitték a mesét, hogy az 1963-as amnesztiával 1956 ügye lezárult. Az sem tett jót az ügyünknek, hogy Ági sehogyan se tudta hitelesen előadni, ő is menekült szeretne lenni. A kedélyes rendőrtisztviselő jól látta, hogy a kérelem hátterében nem politikai üldöztetés, hanem egy mátkapár nézeteltérése áll.

Laci Bécsben

Nem állt jól az ügyünk, kevés volt rá az esély, hogy menekültként ismernek el bennünket. Laci nem a kedvünkért jött át Európába, valamilyen hivatalos ügyben utazott, egy kollégájával együtt. Jól ismerte Bécset, idegenvezetőként mutatta a várost a kanadainak. Velük tartottam. Bementünk a Stephansdomba. Egyszerre csak azt látom, hogy Laci fél térdre ereszkedik, keresztet vet. Leesett az állam, de persze értettem, hogy Laci katolikusnak mondta magát, és most bizonyítani akarta, hogy tényleg katolikus. A született kanadait ez láthatólag nem érdekelte, lehet, hogy protestáns volt, lehet, hogy ateista. Reggel Laci elmondta, hogy a templom után az Eve bárba mentek, ez volt akkor Bécs legmenőbb sztriptíz bárja, sokszor nézegettem a kirakatban a gyönyörű lányok fényképét. Aztán még elmondta, hogy a bárban megismerkedtek két képviselővel, megemlítette nekik, hogy az unokaöccsének meg a barátnőjének nem akarják megadni a menedékjogot. A két képviselő legyintett, kétszer 200 dollárt kértek, Laci felírta, kihez kell bemenni az idegenrendészetnél másnap. Ausztriában akkor egekbe szökött a korrupció, ez volt a Proporzregime, az arányosítási rendszer fénykora. 1945 óta néppárti–szociáldemokrata nagykoalíció kormányzott. Minden állást, minden hatalmi pozíciót, minden üzleti előnyt kiosztottak, csak arra kellett vigyázni, hogy a két nagy párt egyenlő mértékben részesüljön mindenből, hatékony ellenzék nem volt. Az idegenrendészetnél kezünkbe nyomták az útleveleket, a tisztviselő udvariasan hajlongva küldte üdvözletét a képviselőuraknak. A taxi a bejárat előtt várt ránk. „Laci, mondtam, ez nekem nem kell.” Laci üvölteni kezdett velem. Egy pillanatig úgy éreztem, kinyitom az ajtót, kiugrom a robogó kocsiból. De persze nem ugrottam ki. Laci másnap elutazott. „Vigyük vissza az idegenrendészetre, mondtam Áginak, kezembe véve a kincset érő menekült útlevelet, és kérjük vissza a magunkét. Talán még nem írtak bele semmit. Aztán menjünk haza, erről az egész ügyről pedig egy szót se senkinek.” Úgy éreztem, végleg eldőlt, hogy Magyarországon fogok élni.

Anyám néhány év múlva kivándorolt Németországba, élete első harmadát Szegeden, második harmadát Budapesten, a harmadikat a Majna menti Frankfurtban töltötte. A három gyerekem közül kettő Amerikában él, egy Budapesten. „Csak posta voltál”, írta Babits. Vajon Áron fiamnak az a dolga, hogy Aaron-Bär nevű ükapja nyomát – a génjeit? – elvigye a lettországi Daugavpilsből a New York-i Astoriába?

2000, 2017, 11. szám.

Művek, írók, alakok

Ez a terjedelmes ciklus sok és sokféle írást tartalmaz. Vannak benne szabályos könyvkritikák, vannak íróportrék, amelyek nem kötődnek valamely konkrét könyvhöz, és vannak olyan írások, amelyeknek hőse nem író, hanem politikus. Jobb híján neveztem őket alakoknak. Az élethivatásokat sokszor lehetetlen meghatározni: Veres Péter író volt, meg is maradt írónak, de közben a Parasztpárt politikusa is volt, így lett a második világháborút követő koalíciós kormányban honvédelmi miniszter. Göncz Árpád író volt, majd ő lett Magyarország legnépszerűbb köztársasági elnöke. Az e ciklusba sorolt írások nagy részét a felháborodás is összefűzi: a felháborodás azon, hogy egyes szerzők mentegetik a hatalmukkal visszaélőket, sőt, hőst csinálnak belőlük. Moldova számára a koncepciós per kíméletlen nyomozója, Kardos György is hős, és még inkább hőssé válik attól, hogy egy könyvkiadó vezetőjeként is megmarad rendőrkopónak. Tabajdi Gábor és Ungváry Krisztián az állambiztonsági szervezet történetét foglalják össze, azokét, akiknek nem a tények felderítése a fontos, hanem az állampárt napi érdekeinek megfelelő álvalóság bizonyítása. Bodoky Tamás áttörve a jobb- és baloldali elfogultságokat azt mutatja meg, hogy 2006-ban nem a „gyurcsányista” rendőrség tört rá a békés tüntetőkre, hanem erőszakos és törvénysértő tüntetők csaptak össze az erőszakos és törvénysértő rendőrökkel. Hajlok arra, hogy úgy érezzem, ebben a ciklusban találhatók a gyűjtemény legizgalmasabb írásai.

Moldova György romantikus világában a megalkuvók sokaságával szemben a reménytelenül is tovább harcoló magányos hős képviseli az erkölcsi értéket, függetlenül attól, melyik oldalon áll. Első regényének (Sötét angyal) forradalmár alakjával szemben a Kardos Györgyről írt dokumentumregényében ezt a romantikus hőst Moldova az egykori állambiztonsági nyomozóban, a pártállami kultúrpolitika kopó lelkű végrehajtójában véli megtalálni.

Mint a torony

Moldova György: Aki átlépte az árnyékát…4

Radnóti Sándor 1988-ban megjósolta, hogy Moldova regényt fog írni Kardos Györgyről. A szamizdat Beszélőben közzétett tanulmányában5 azt fejtegeti, hogy az írónak a ’60-as évek második felében írt „a nemzeti konszenzus programját »balról« támadó” regényei (Magányos pavilon, Az elbocsátott légió, A változások őrei) aligha jelenhettek volna meg, ha a szerző „egy virtigli Moldova-hős kiadói igazgató, Kardos György személyében nem talált volna sok tekintetben egyetértő támogatóra”. Most a virtigli Moldova-hős valóban egy Moldova-könyv (regény?, esszé?, dokumentum?) hőse lett.

Elbocsátott légiós

Nincs okom se tagadni, se szégyellni, hogy írói indulásakor sokra tartottam Moldovát. Életem első kritikáját első regényéről, a Sötét angyalról írtam 1964-ben. Az kapott meg, hogy Moldova heroizálva írt az 1956-os felkelésről, azonosult a felkelésben részt vett hősével, Válent Csabával. Ez akkoriban, amikor ’56-ról csak pocskondiázva vagy legföljebb mint „sajnálatos eseményről” lehetett írni, önmagában rokonszenvet keltett abban, aki hasonlóképpen gondolkodott ’56-ról. Fiatal íróként Moldova sodró lendülettel írt, szövege a hitelesség és az életismeret benyomását keltette. Ráadásul felvillantotta az ugyancsak tabunak számító zsidó témát. Mindez még azt is elfogadhatóvá tette, hogy a heroizált felkelővel szemben heroizálta a kihallgató ávós, Kengyelszky főhadnagy alakját is. Nem engedményként tette, véltem, hanem azért, mert romantikus világában a megalkuvók sokaságával szemben a reménytelenül is tovább harcoló magányos hős képviseli az erkölcsi értéket, függetlenül attól, melyik oldalon áll.

A felkelőregény után Moldova egy, az ’50-es években bebörtönzött kommunistáról írt regényt, Smidt Flóriánról, aki a forradalom napjaiban sebesült ávósokat ment, november 4-e után azonban nem kér jutalmat, hanem fizikai munkásként bujdosik az országban. A regény – a Magányos pavilon – egy hazugsággal kezdődik, arra épül. A fikció szerint az Egészségügyi Minisztérium Forradalmi Bizottmánya körlevélben tiltja meg a kórházaknak, hogy sebesült ávósokat kezeljenek. Kardos-könyvében most Moldova elbeszéli, hogy a Magvető igazgatója vállalta a regény kiadását, de húsz–huszonöt pontban összefoglalta kifogásait. Nem tudhatjuk, változtatott-e, illetve hogyan változtatott Moldova a kéziratán Kardos bírálata alapján, a megjegyzések jogosultságát azonban az író utólag is elismeri. „Mint magas rangú katona, a koncepciós pörök egyik sok év börtönt kiállt áldozata, és általában, mint ezeknek az éveknek bennfentes tanúja, sőt, formálója, Kardos szinte mindent jobban ismert ennek az 1956. október–novemberében játszódó könyvnek a történelmi körülményeiről, mint én.”6 A regény kiadása alapozta meg az író és Kardos György barátságát.

A Magányos pavilon folytatását, Az elbocsátott légiót Moldova könyve kiadójának ajánlotta „barátsággal és köszönettel”. A folytatásban Smidt Flórián volt ávósokkal kerül kapcsolatba, akik tudatják vele, hogy a nép a kommunistákat az ávósokkal veszi egy kalap alá, és akként gyűlöli őket. Nekik ellenben, ha a rendszer hálátlannak bizonyult is, össze kell tartaniuk, mert – mint a Magányos pavilon zárójelenetében olvassuk –, „1956 még nem múlt el […] Ha a felkelés megismétlődne, most már nem használna semmiféle álcázást, sokkal véresebb és célratörőbb lenne.”7 Smidt Flórián a második regény végén egy ávós szervezkedés részeseként kerül ismét börtönbe.

Más ez a társadalomkép, mint a Sötét angyalé volt. A két ávósregény világában a magyar társadalom mintegy fasiszta népként áll szemben a kommunistákkal, akiket valaha arra rendelt a sors, hogy helyre állítsák „a társadalom nagy egyenlegét szegények és gazdagok között”. Az elbocsátott légiónak pedig, ha mellőzték is, éberen kell készülnie a rendszert fenyegető új támadásra.

A ’60-as években a könyvkiadói szerkesztőségeknek már nem volt feladatuk, hogy pozitív mondanivalójú műveket gyötörjenek ki az írókból. Ellentétben az ’56 előtti igényekkel, a szerkesztőnek cenzorként csak az volt a dolga, hogy kiszűrje azokat a kéziratokat, illetve az elfogadott kéziratokból azokat a szövegeket, amelyek nem fértek bele a tűrt irodalom kategóriájába. Moldovával kapcsolatban Kardos György szerkesztőként és az író atyai barátjaként jóval túllépett ezen a szerepen. Közel vitte az íróhoz azt a világképet, amelynek hőse az elbocsátott légió hűséges katonája. Az elbocsátott légió Smidt Flóriánjában Moldova Kardost írta meg. A könyvkiadói igazgató mentalitását jellemezve Moldova megismétli a harmincöt évvel ezelőtt Smidt Flórián hangoztatta gondolatokat: „Kardos soha nem felejtette el ezeket az október–novemberi napokat. Ha valaha is lettek volna illúziói, most végképp szétoszlottak, harcolva vagy menekülve meg kellett értenie, hogy az emberek többsége ellenségesen fogadja az eszményeit. Ő, a kommunista idegennek számít ebben az országban. Bárhogy is elgondolkoztatta ez a felismerés, a meggyőződésében nem ingott meg. Életét folyamatos harci tevékenységnek tekintette, döntéseiben nem utolsó sorban az a szempont vezérelte, hogy mennyiben segítenek elhárítani egy újabb rendszerellenes felkelés veszélyét.”8

Ha Kardos valóban így gondolkodott (és az alábbiakban majd látjuk, ezt a feltevést számos adalék alátámasztja) ugyancsak hálás lehetett az írónak, hogy világképének atyai-barátságos átformálása fejében Smidt Flóriánnak öltözve kimondhatta, mennyire silánynak tartja a konszolidáció világát, amely a gigászok harcának elülte nyomán a kis megalkuvóknak kedvez. Saját képében Kardos ezt nem mondhatta ki, hiszen a szervezkedő ávósok csoportozatával letartóztatott Smidt Flóriánnal ellentétben (de számos más volt ávóshoz hasonlóan) Kardos a megvetésre méltó konszolidáció kulturális politikájának végrehajtója volt.

Csapattiszt

A kultúrpolitikát, ahogy a Kádár-rendszer egész politikáját, a híres-hírhedt kádári mondás alapozta meg: „Aki nincs ellenünk, az velünk van.” A kultúra nyelvére e mondást Aczél György a „tiltás-tűrés-támogatás” formulájával fordította le. A három T közül, mint Szabó Miklós írta Aczél-nekrológjában9 a legfontosabb a középső T volt, a tűrés: a meg- és eltűrés.

Az írótól a politikai hatalom már nem várta el, hogy a rendszer propagandistája vagy akárcsak a kultúrpolitika kiszolgálója legyen. Elegendő volt, ha nem írt olyat, amit be kellett tiltani, már benne volt a nemzeti közmegegyezésben, benne volt – akár akarata ellenére is – a „velünk lévők” csoportjában. A politikai hatalom – személy szerint Aczél György – hallgatólagosan tudomásul vette az irodalmi élet belső hierarchiájának a létezését. A rendszerpárti írók kaphattak kitüntetéseket, életműszerződéseket, de vacsorára Aczél a tűrteket szerette meghívni, ha cserébe eltűrték, hogy meghívja őket. Így Kardos György sem merész, vállalkozó szellemű kiadói menedzser volt, nem harcos, de a világra nyitott kommunista, ahogy hódolói, a halála után kiadott emlékkönyv szerzői jellemezték, hanem Aczél tábornok első számú csapattisztje. Esetében bátorságról beszélni körülbelül olyan, mintha azt mondanánk: Aczél bátran hívta magához vacsorára Illyés Gyulát.

A konszolidált Kádár-rendszerben számos mű megjelenhetett, amelyek Rákosi Magyarországán vagy Hušak Csehszlovákiájában nyilvánvalóan nem jelenhettek volna meg. Ugyanakkor a tiltás-tűrés-támogatás váltakozása, a packázás és ledorongolás korszakát minden előzmény nélkül felváltó „tied a világ, mindent megengedhetsz magadnak” korszak hihetetlenül züllesztő hatású volt, különösen olyanok esetében, akiknek a művészi kibontakozása egybe esett a kádári konszolidáció kezdetével. E züllesztő hatás is hozzájárulhatott, hogy éppen Moldova nemzedékének írói között annyi az egykönyvű író, az egyenetlen életmű.

„Mennyit akarsz?”, kérdezi Kardos Moldovától a Magányos pavilon elolvasása után. Kevés mondat fejezi ki érzékletesebben, hogyan lehet kurvává tenni egy írót egy olyan rendszerben, ahol egyébként, akár az árakat és a béreket, az írói honoráriumokat is szigorú tól-ig normák határozták meg.

Kopó

Kardos szerepe az írói mű aktív alakításában – hipotézis. Moldova azonban bemutatja Kardost abban a szerepben is, amit betölteni – személyesen neki vagy a felügyelete alatt működő szerkesztőknek – munkaköri kötelességük volt: a kiadói cenzor szerepében.

A könyvkiadói szerkesztő a szocializmusban furcsa lény. Elsődleges feladata, hogy a gyakorlatban megvalósítsa a párt kulturális politikáját, azaz elősegítse az ezt szolgáló művek megjelenését, és meggátolja azokét, amelyek ellentétesek e politika igényeivel. Ugyanakkor a kiadói szerkesztők többnyire felkészült irodalmárok, az írók műhelykritikusai. Túlnyomó többségük sikerrel kerülte el, hogy be kelljen lépnie a pártba. Szívügyüknek tekintették, hogy a kezükbe kerülő kéziratról – ha a kiadása mellett voltak – bebizonyítsák, hogy mondanivalója egybevág a párt politikai szándékaival. Persze a mellébeszélésnek is voltak határai, hiszen egy kéziratot legalább ketten véleményeztek, és kényesebb esetekben ügyeltek rá, hogy az olvasók egyike párttag legyen. Rajtuk kívül a Szépirodalminál az ilyen kéziratokat egy, az irodalompolitika formálásában résztvevő külső lektor – többnyire Pándi Pál – is elolvasta. A Moldova által olyannyira megvetett Illés Endre olykor behívta a kéziratot védelmező szerkesztőt, és négyszemközt igazat adott neki. Vagy – ugyancsak négyszemközt – megmondta: a kiadást irodalmi okból maga sem támogatja. Olyat azonban, hogy beosztottjával szemben ő maga írt volna „leleplező” lektori véleményt, tudomásom szerint soha sem tett.

Moldova Kardos lektori érdemeit Göncz Árpád Sarusok című könyvének sorsán mutatja be. Göncz – mint közismert – 1963-ban szabadult ki a börtönből. Ellentétben Déryvel és Zelkkel nem mint írót ítélték el, hanem 1956-os politikai tevékenységéért, Bibó István vádlott-társaként. Kardos az ellenségének tekintette, és nyilvánvalóan fürkész szemekkel olvasta regényét, amely nyilvánvalóan 1956-ról szólt.

A kiadó vezetője a kézirat elolvasása után terjedelmes levélben vonta felelősségre Sík Csabát, a kiadó főszerkesztőjét, amiért az úgy tett, mintha nem vette volna észre, hogy a könyv nem a középkori valdensek mozgalmáról szól, hanem a rendszerről meg az ellene lázadókról. Külön kitért arra, hogy a könyv lektora, Fábri Anna szerint a valdensek egy „emberszabásúbb vallásért” szálltak szembe az inkvizícióval. Az emberszabású jelzőt korábban a majmokkal kapcsolatban emlegettük – írja Kardos. „De három esztendeje – 1968 augusztusa óta – a világ mindenfajta antibolsevikja a majmokat a szocializmus szóval helyettesítette be. Így már ismerősebb? Az emberszabású szocializmus! Ugye Fábri szegényke is mennyire gyanútlan?”10

Az igazgató nem csinál titkot belőle, hogy a kézirattal a lektorait is próbára akarta tenni. „A kéziratot én olvastam először a Kiadóban, azért engedtem be a »normális vérkeringés«-be, mert kíváncsi voltam a lektorok »hozzáállására«.”11 Ez nem vonatkozik a közvetlen munkatárs főszerkesztőre: „nem téged akartalak kontrollálni”. Sajnálatos üzemzavar, hogy az igazgató Sík Csabát is leleplezte. Innentől kezdve a levél olyan, mint egy nyomozati jegyzőkönyv. „Folyó hó 22-én, hétfőn Fábri Anna lektorunk leadta a kéziratot, hozzá a jelentést is – ezt a jelentést én már csak másnap kaptam kézhez. Te 22-én, hétfőn nem sokkal 17 óra előtt – mikor már ismerted Fábri jelentését – magadhoz vetted a kéziratot, hazavitted és még aznap este elolvastad. Másnap 11.30-kor felhívtál telefonon, és közölted, hogy olvastad Göncz kéziratát, és szuperlatívuszokban fejezted ki elismerő véleményedet. Telefonbeszélgetésünk során közöltem, hogy ismerem az anyagot, és felhívtam a figyelmedet a benne található politikai töltésre. Ugyanaznap délután 16 óra tájban ismét hívtál, elmondottad, hogy újraolvastad a kéziratot, alighanem igazam van. Két nap múlva csütörtökön benyújtottad lektori jelentésedet, és második telefonbeszélgetésünk tartalma már tükröződik benne.”12

1994-ben egy újságíró szóba hozta, hogy a szövegből egyes mondatokat Kardos kérésére ki kellett hagyni. „Hát hogy kérés lett volna, az kicsit enyhe”, válaszolta Göncz Árpád. Moldova kételkedik, az ő tapasztalatai szerint Kardos sosem kötött bele egyes mondatokba. Csak annyi igaz, állítja Moldova, hogy „elveiből” Kardos „az adott esetben sem volt hajlandó” engedni.13 Kardos ezt, a Sík Csabához írott levélben katonásabban fogalmazza meg: „…alapvető mondanivalójának megváltoztatását igénylem.”14

Hálás vagyok Moldovának. Számomra a közölt szöveg azt demonstrálja, hogy Kardos a Magvető igazgatójaként is megmaradt rendőrkopónak. Irodalmi társalgás közben is azon járt az esze, hogyan kaphatja el az íróban bujkáló elkövetőt.

Hallgatag

Járatlanok azt képzelik, hogy a vallató rendőr, ávós ordít, fenyegetőzik, az asztalt veri, és üt. No, persze van ilyen is. De van olyan vallató, aki szántszándékkal annyira halkan beszél, hogy a kihallgatottnak folyvást az arcába kell néznie, hogy megértse a kérdést. Kardos kiadóigazgatóként is a halk beszédével rémítette a beosztottait, akiket felelősségre vont, vagy bűvölte a nőket, ha megérezte rajtuk, hogy megejti őket a titokzatos múltú katonaférfi romantikája.

A halk beszéd persze manír, magánügy. De Moldovának láthatólag Kardos hallgatása is imponál, az is, hogy nem válaszol levelekre, egyes írókat éveken át nem fogad. Gúnyolódva idézi Antall Józsefet, a későbbi miniszterelnököt, mert 1981-ben „a rá oly jellemző öntudatos és számon kérő stílusban”15 kérte ki magának, hogy Kardos nem felelt a levelére. Vajon mire a gúny? Antallnak volt igaza.

Moldova felidézi a közismert történetet: Kardos „hosszú évekre elfektette” Eörsi István több – egyébként korábban kiadásra elfogadott – kéziratát, mert „politikailag károsnak” ítélte őket, „inkább háromszor fizette ki utánuk a tiszteletdíjat”.16 Ilyen nagyvonalú volt – az állam pénzével. Magyarázatot ellenben nem adott, az író előtt éveken át letagadtatta magát.

Személyes vonatkozású történettel kell folytatnom. A feleségem, Fekete Éva, a Magvető szerkesztője volt. Lukács György halála után megbízást kapott, hogy a kiadó képviselőjeként vegyen részt a filozófus hagyatékának gondozásában. E munka eredményeként rendezte sajtó alá – Karádi Évával együtt – Lukács fiatalkori levelezését, amely 1972-ben került elő és vissza Magyarországra egy heidelbergi bank széfjéből. Szerkesztőjét a kiadó azzal is megbízta, hogy írja meg Lukács életrajzát. A biográfia 1974 végére készült el, a kiadó elfogadta, megszerkesztették, majd a kiadói rendtartásnak megfelelően beadták az igazgatónak, hogy írja alá a formanyomtatványt, amelyet minden nyomdába küldött kézirathoz mellékelni kellett. A kéziratot azonban elnyelte az igazgatói íróasztal. Éva még tíz évig volt Kardos beosztottja. Főnöke ettől kezdve keresztülnézett rajta, eljárását egyetlen szóval sem indokolta. „Éva, mondta a titkárnő Kardos halála után, találtam Kardos elvtárs fiókjában egy kéziratot, azt hiszem a tiéd.” Megírásakor az életrajz teli volt akkor még ismeretlen adatokkal, publikálatlan dokumentumokkal. A kötet megjelenése szenzáció lett volna. Tíz évvel később már minden adata közismert volt, és időközben elhalványult Lukács fénye is. A hallgatag ávós fiókjából előkerült kéziratot Éva betette saját fiókjába, és soha többé nem nyúlt hozzá.

Trehány

Regényben még talán elmegy, de egy non-fiction mű esetében igencsak zavaró, ha az olvasóban minduntalan kétely támad az adatok megbízhatóságával kapcsolatban. Ha a történteket a szerző csak félig beszéli el, s minduntalan leáll ott, ahol a sztori már nem hőse mellett szól.

Moldova vitába száll azokkal, akik azt állítják, hogy Kardos katpolosként verőlegény volt. Megemlíti, egy ismerőse Amerikában találkozott egy magyar emigránssal, akit Kardos saját kezűleg vert meg, de az ismerős nem volt hajlandó arra, hogy összehozza az írót hőse állítólagos áldozatával.17

Nos, erre nem is volt szükség. Kubinyi Ferenc idézi Hám Tibor Amerikában élő orvos, egykori országgyűlési képviselő emlékezését. „»Hallom, maga szimulál!« – mondta állandó vallatóm, Kardos György ezredes – később a Magvető Kiadó igazgatója. »De most már nincs sok hátra. Negyedik napja csinálja, és ilyenkor már meg szoktak puhulni az emberek.«”18 Ha „akadékoskodott”, megfenyegette, hogy visszaküldi a pincébe, ahol guggolnia vagy állnia kellett, ha pedig összeesett, az őrök pofozták, rúgták, puskatussal ütötték. De Kardos nem nyúlt hozzá.

Képtelenség, hogy Kardos 1956. október 28-tól vagy 29-től 200–300 főből álló csapat élén fegyverrel védte volna a Belügyminisztérium épületét, mígnem a felkelők aknavetőket sorakoztattak fel a védők ellen.19 Október 24-én a Belügyminisztériumból valóban rálőttek a Lánchídon haladó emberekre. 28-án azonban már megtörtént a fordulat, a Nagy Imre-kormány, amelynek Münnich Ferenc belügyminiszter is tagja volt, kiegyezett a felkelőkkel. Fegyveres ellenállás, mint közismert, csak néhány pártépületben alakult ki. Aknavetőket a Belvárosban a felkelés történészei szerint a felkelők sehol nem sorakoztattak fel. Ennyit Kardos emlékeiről meg Moldova hitelességéről.

„Az Írószövetség pártalapszervezetének egyik taggyűlésén M. (Mezei) András költő antiszemitizmussal vádolta meg Kardost, mert elbocsátotta a Magvetőnél dolgozó feleségét, írja Moldova. Kardos nem tartotta fontosnak, hogy reagáljon erre a gyanúsításra.”20 Valójában Kardos két szerkesztő, Székely Magda és Márványi Judit ellen indított kampányt, azzal vádolva őket, hogy „klikkeznek”, nem fogadják mások szerzőinek köszönését. A vádat a tanúként behívott főszerkesztő is igazolta. Márványi Judit megpróbált utánajárni, mi van a vádaskodás mögött. Mind az V. kerületi pártbizottságon, mind pedig a pártközpontban – persze bizalmasan – a tudtára adták, Kardos azt állította róluk, hogy cionisták. A két szerkesztőt végül szétültették: Székely Magdát az Európához, Márványi Juditot a Szépirodalmihoz helyezték át.

Mindez Izrael 1967-es hatnapos háborúja után történt. Ebben az időszakban nem a Magvető volt az egyetlen intézmény, ahonnan diszkréten, de példálózó jelleggel eltávolítottak zsidókat. A külföldi ösztöndíjasok nyelvi előkészítő kollégiumából három zsidó tanárt küldtek el, „külföldi követségekkel fenntartott kapcsolataik” miatt. Kardos mindenesetre a saját „cionistáinak” eltávolításán kívül jelentést is írt Jólesz László, a Magvető párttitkára cionizmusáról.21 Hogy kinek szólt a jelentés, azt Moldova nem fedi fel.

Egy másik nevezetes ügy elbeszélése is véget ér a közepén. Kardos – mondja Moldova sajnálkozva – visszautasította Haraszti Miklós Darabbér című könyvének kiadását, és megszakította a kapcsolatot az íróval. Aztán Haraszti ellen a kézirat alapján büntetőeljárás indult, a Magvető egyik szerkesztője a bírósági tárgyaláson Haraszti ellen tanúskodott, az írót izgatás miatt felfüggesztett börtönbüntetésre ítélték. Ez azonban nyilván már nem tartozik Kardos történetéhez.22

Könyve nosztalgikus zárófejezetében Moldova azon gúnyolódik, hogy a hajdani 240 címmel szemben a mai Magvető – „a Gutenberg-galaxis magyarországi hanyatlásának jeleként”23 40–50 címet ad ki évente, és az egykori 80–90 állandó munkatárssal szemben, ma csak hetet foglalkoztat. Vajon Moldova, ez a valóságnak állítólag olyannyira elkötelezett író, tíz éve nem járt könyvesboltban? Hiszen ha bemegy, észre kell vennie, hogy ma a könyvkínálat sokkalta színesebb, változatosabb és a megjelent művek számát tekintve gazdagabb is, mint a pártállami időkben volt; magának Moldovának is több könyve kapható, mint tíz évvel ezelőtt. Vajon azt se vette észre Moldova, hogy ma nem két monstre kiadó adja ki a magyar irodalmat, hanem legalább több tucatnyi kisebb? A kiadóknak pedig azért nincs szükségük húsz szerkesztőre, mert manapság nem kell minden kéziratot háromnak elolvasnia, nehogy benne maradjon egy mondat, amelyre valaki a pártközpontban esetleg összevonja a szemöldökét.

Nem tűnt fel Moldovának, hogy a kanadai irodalomszociológus, McLuhan sötét jóslata a Gutenberg-galaxis, a nyomtatott betű kultúrája hanyatlásáráról, amely a ’60-as években világszerte megrémítette az olvasás barátait, tévesnek bizonyult, jószerivel feledésbe merült, hiszen a könyvkiadás az internet és a multimédia térhódítása ellenére is virágzik? És arra se emlékeznék, hogy a Magvető réges-régi emblémája, a „magot széthintő földműves”24 nem a rendszerváltás után tűnt el, hanem éppen Kardos idejében adta át a helyét a nagy nyomtatott M betűnek. Ezzel a jelzéssel láttak napvilágot Moldova regényei is a ’70-es években.

A régi Magvetőnél és a régi Szépirodalminál a szerkesztőnek illett kijavítani a szöveget, ha a szerző hibásan idézett klasszikusokat. Felteszem, hogy a Magvetőnél ezt ma is elvárják a szerkesztőtől. Gondos olvasó híján a szerző éppen olyan kiszolgáltatott a gyarló emlékezetének, mint az Országimázs Központ, amelynek se füle, se egy József Attila kötete nem volt, hogy megállapítsa, a szlogenül választott József Attila sorban (Amit szívedbe rejtesz) nincs névelő. Moldova így idézi József Attilát: „de elvtársaim, ez a munkásosztály, mely osztályharcban vasba öltözött, kiállunk érte, mint a torony, lássák és bújunk érte, mint az üldözött.”25 A híres szakasz valójában így hangzik: „De elvtársaim! – ez az a munkásság, / mely osztályharcban vasba öltözött. / Kiállunk érte, mint a kémény: lássák! / És búvunk érte, mint az üldözött.”26

Moldova is kiáll Kardosért. Mint a torony.

Magyar Narancs, 2002. január 10.

„Nem, nem volt robbanás”
Esszék

A Holmi szerkesztősége, személy szerint Réz Pál megtisztelő felkérésére kezdtem hozzá, hogy összegyűjtött versei megjelenése alkalmából esszét írjak Petri György költészetéről. A vállalkozás nyaktörő volt, hiszen 1980-ban, amikor elvesztettem könyvkiadói állásomat, végleg felhagytam azzal, hogy irodalomról írjak. Időközben pedig alapvetően megváltoztak az irodalomértelmezés módszerei. Bár írásomban áttekintettem Petri teljes lírai életművét, munkám nem lett része a Petri-értelmezés törzsanyagának. Mégsem bántam, hogy megírtam. Petrit ugyan korunk legjelentősebb politikai költőjeként tartják számon, halála után nyomban elkezdődött a fanyalgás, hogy „direkt” politikai versei nem alkotják lírájának olyan értékes részét, mint első két kötete. Bírálói magának Petrinek a kijelentésére hivatkoznak, amelyben elhárítja „a demokratikus ellenzék költőjének” címkéjét és szerepét. Írásomban egyebek közt azt próbáltam igazolni, hogy szoros összetartozása a demokratikus ellenzékkel sosem jelentette azt a törekvést, hogy egy politikai csoport költője, „mozgalmi” költő legyen. Ez nemcsak Petri természetétől lett volna idegen, de a demokratikus ellenzékben sem létezett ilyen igény. Magának a demokratikus ellenzéknek volt ironikus, antiheroikus a viszonya a politikához. Ehhez a szemlélethez pedig nagyon is jól illett Petri politikai költészetének szkepszise, határoltsága. Petri nem egy készülődő forradalom, nem egy forradalom révén megvalósuló jobb világ költője volt, hanem egy tartását elvesztett rendszer implóziójának, beomlásának, látnoka és krónikása.

Az implózió költője

Petri György: Összegyűjtött versek155

Nagy Boldizsárnak

A hetilap Beszélőben 1993-ban vezetett rovata, a Költői kérdés szerkesztőjeként Petri egykori és későbbi szerkesztőjének, versei megjelenése útegyengetőjének, Réz Pálnak Babits kérdését tette fel: „Miért nő a fű, hogyha majd leszárad? / miért szárad le, hogyha újra nő?” Babits, fejtegeti válaszában Réz, a létező világ (de azt is mondhatnánk: a teremtett világ) gyönyörűségének felmutatásával meg is válaszolja a kérdést, mielőtt feltenné. „Ez a sok szépség nem való ugyan semmire, de mégis van, és így szükségképpen mégis való valamire: a gyönyörűségünkre.” (Egy későbbi versében, a Zsoltár férfihangra címűben Babits bonyolultabban válaszol: „érted van minden dolog / a te bűnös lelkedért”, azaz minden szépség és minden szörnyűség az isteni terv része, amelynek célja az ember.) „Aki nem hívő – így Réz Pál –, az csak Isten nélkül tudja, sőt, csak nélküle akarja megválaszolni az Esti kérdést. Lényegében azt mondja, amit Babits (vagy Kosztolányi): annak a tudatában kénytelen élni, hogy nincs célja az életnek (vagy hogy a kérdés megválaszolhatatlan).”156 Petri groteszk módon teszi fel az esti (pontosabban nála: éjszakai) kérdést. Versében (A megváltás hátulütői) nem a fű nő céltalanul, hanem az ember szakálla, kínosan, viszketve: Isten kellemetlenkedő mesteremberként egyesével cseréli ki a szőrszálakat minden éjjel hosszabbakra. Ez a fura Isten nyilvánvalóan ott végeskedik minden egyes ember minden egyes szőrszála mellett, de gondja van a fákkal és a fogakkal is, vagyis mindennel, ami nő és pusztul. Ráadásul fenyegetőzik is: ha nem tetszik, leszereli az egészet. Ennél az Istennél bizonnyal kényelmesebb elképzelni azt az Istent, aki egyetlen teremtő gesztusával az idők végezetéig gondoskodott minden szőrszál növekedéséről. Igaza azonban Petrinek van. Akár Isten csavargatja ki-be a szőrszálakat, akár milliárd élőlény milliárd sejtje tolja őket éjszakáról éjszakára kifelé, az biztos, hogy minden egyes szőrszállal külön kell foglalkozni, egyetlen teremtő pillanat nem elegendő. És így csak még nehezebb megválaszolni a kérdést: mire az egész?

Szerelem

Lucus a non lucendo, Petri költészete aligha készteti arra az olvasót, hogy a „mi végre vagyunk a világon?” kérdését feszegesse. Nincs is így értelme a kérdésnek, legfeljebb annak a számára, aki a katekizmus egyértelműségével tud felelni rá. De részkérdéseket Petri is feltesz:

„Ez a csend itt, éjfél s hajnal között,
amelyben egy zöldpaprika husa
a fogam alatt deszkaként recseg,
és fülsértőn süvít egy szál gyufa,
nem tud választ ilyen kérdésre: »Kell?«”
Demi sec

Egy fiatal férfi – ha tetszik, az 1971-ben megjelent kötet, a Magyarázatok M. számára némely kritikusának szóhasználatával: egy fiatal értelmiségi – meg egy minden tekintetben hozzá illő nő kapcsolatáról van szó, kellemes, kölcsönösen kielégítő kapcsolatról, csak az a kérdés, szükség van-e rá. Szükség volna-e rá a süllyedő léghajón is, amikor mindent ki kell dobni, ami nem feltétlenül szükséges a túléléshez? És így a „kell” kérdését már majdnem olyan nehéz megválaszolni, mint azt, hogy mi végre vagyunk a világon.

Petri verseinek, ha túlnyomónak talán nem mondható is, de mindenképpen jelentős része szól nőkről és nőkhöz. A számszaki arányoknak egyébként nincs is jelentősége, mert Petri költészetében, akár Adyéban, a három nagy téma – politika, szerelem, halál – a versek közös ősanyagaként akkor is jelen van, ha a vers másról szól. A készlet tetemes:

„Egyszer, hogy múlassam valamivel időmet,
megpróbáltam összeszámolni: hány nőm volt.
Egy naptár névnapjegyzéke segítségével
beazonosítottam százötven valahány nevet.
Ez ment. A névmemóriám még mindig kiváló.
Csak éppen arcokat nem tudtam hozzárendelni
a nevekhez, sőt, helyet, időt, alkalmat sem.”
Szerelmeink

A százötven persze messze van a Don Juan-i mille trétől, de tekintettel a költő életének jó részét végigkísérő utazási korlátozásokra, ez is szép teljesítmény. A számosság inkább ráerősít a „kell” kérdésére. Ezt nemcsak a régmúltra visszatekintő költő érezte így, de a gyakorló nőcsábász is, amikor az életforma-forradalom és a szubkulturális belterjesség még közeli múlt volt: „A melegcsákány-rendszerű / szerelmi élet mégsem vált be” – olvassuk a Hatvanas évek című versben. A versekből egy magát macsónak tudó, személyiségét ilyenként vállaló embert ismerünk meg, egyúttal azonban olyan embert, aki – ahogy Ottlik írja Szeredy Daniról az Iskola a határonban – egész életében sokat bajoskodott a nőkkel. Sikerességben és macsóságban Petri a magyar költészetből Szabó Lőrinchez áll a legközelebb. „[S] egy bárányfelhőn téged Erzsébet vár s a Klára, / engem egy viharfelhőn Maya, Sára” – szólítja meg a halálra készülő költő rég meghalt Sz. L. kollégáját. Mindazonáltal a „ne égj, hogyha nem akarom” költője férfikegyetlenségben és tekintet nélküli szókimondásban messze elmaradt negyven évvel később született pályatársától:

„Unlak, kedvesem, unlak!
S ezt szeretném most közölni veled
ilyen parlagian, durván és félreérthetetlenül.
[…]
Hogyan is mondanám a szemedbe, hogy unlak? És mikor?
Talán amikor mozgok ütemre, magamtól, mint a varrógép,
amit te hajtasz, fehér és pihés lábaiddal?”
A fájdalmas szerető énekeiből

De ez a hétköznapi (és végül eltitkolt) kegyetlenség semmi ahhoz a gyilkos őszinteséghez képest, amely a Sára-versekben nyilvánul meg:

„Csak az lehetett rajtad,
az a kék bugyi,
mert az az az este volt, amikor
rád zártam az ajtót,
hogy magadra nyithasd a gázcsapot…”
Sári, ne vigyorogj rajtam

Vagy:

„felállok, nézlek, ideges mosollyal:
– úristen, hogy mondjam meg?
Hiába… nem tudok veled élni.
Hiába támadtál föl.”
Találkozás

Ezt a kegyetlenséget talán kiegyenlíti a hiány és a lelkiismeret-furdalás fájdalma – már ha a halottal szemben volna az élőnek bármiféle esélye az egyenlítésre. De a Göröngy című versben157 semmi sem enyhíti a szókimondás kíméletlenségét:

„a fiamnak,
aki a hírt közölte, a telefonba
valami olyasmit mondtam, hogy
»Holtában sem tudom kevésbé
nem-szeretni anyádat, mint amikor még élt.«”

Az irodalomnak mindent meg kell mutatnia, ami az emberben rejlik. A regényíró megteheti, hogy hősében jeleníti meg a saját sötét indulatait. A költőnek azonban egyes szám első személyben kell vállalnia önmagát, ha van hozzá mersze. Petrinek volt.

Szerelmi lírájában Petri a szenvedély bizonyosságát keresi, az igenlő választ a „kell” kérdésére – hosszú időn át hiába. A Magyarázatok M. számára egyik első darabjában megjelenik a kételytől meg nem zavart szerelmi idill (A vékony lánnyal). Nekem annak idején egy lány, akire a versbeli nő külső jegyei ráillettek, határozottan állította, hogy a vers róla szól. Petri a kérdésre kitérő választ adott. Csak azt nem vettük észre – vagy komolyan –, hogy a vers egy álombeli szeretkezésről szól, zavartalan szépségének az a feltétele, hogy a valóságban nem létezik. Ami létezik, abban benne van a kétely nemcsak a szerelemmel, de már a szerelmesek létezésének szociológiai alapjaival, értelmiségi egzisztenciájával szemben is. Marad az ironikusan megjelenített nosztalgia a régi költő kétely nélküli rajongása után. „Érjen véget / a szerelem, ha már nem tiszta tett.” A tett szó itt talán a János evangéliumát fordító Faustra utal, és ez csak fokozza az iróniát, a követelés – és a nosztalgia – abszurditását.

Aztán történik valami, mi megteremti a bizonyosságot, ami a szerelmi költészetet egyszerűvé teszi anélkül, hogy együgyűvé degradálná. „Hamu nélkül elégek mosolyodban”, olvassuk az Örökhétfő – a kötet sorrendjében első – Maya-versében (Mayának). Majd kicsivel későbben:

„Sima, tömör, egynemű, telített:
mint a méz. Mint egy kavics,
külön csöndjébe gömbölyödve.”

A szerelmi tökéletességnek ezzel a parmenidészi képzetével együtt váratlanul megjelennek a testi leromlás képei is. Az előbb idézett versből:

„És persze, öregedés,
lábán a visszerek,
dagadó bokái.”

Csakhogy a költő számára, aki – feltehetőleg Füst Milán ugyancsak fiatalon írt Öregség című versére is utalva – már huszonöt évesen elkezdte sorolni a saját fizikai romlásának tüneteit („S fogaid, egykor oly vakító fogaid! / – lerontott városfal maradéka enyészik így” – olvassuk a Kivagy, Catullusomban), az öregedés nem taszító, nem elidegenítő, hanem olyan jelenség, amely a testi hibátlansággal szemben inkább fokozza a kötődés és a vágy bensőségét:

„Megkívánsz minden asszonyt,
akin már dolgozik az idő – – –
Ó, nem a szokott formákat kívánod!
Hanem, mondjuk: a talpakat, partra vetett ekcémás
virágállatokat.”
A ronda csönd
„Fonnyadt emlőjét úgy gyűrtem össze,
mint üres cigarettásdobozt.
Szórakozottan morzsoltam, markolásztam– – –
[…]
És azután a hűtőszekrényből kivetted
a polietilén zacskóstejet,
áhítattal két tenyeredbe fogtad a hullámlót, tömöret, hűvöset.”
Változatok női mellre

Megváltozik a szerelem környezete is. A szerteszét heverő könyvekkel és kávéfoltos papírokkal teli értelmiségi lakás, „az élére-perdült-gyufásdoboz szoba” helyett nyirkos falú udvari szoba, az udvarban öregasszonyhang herseg. Ebben az anti-idilli környezetben a szerelem alvilági küzdelem és tűzvész:

„Komoran evezünk a gyönyörért,
hajnali Styxen.
[…]
Szeretlek, kedvesem,
tűzvész szemekkel nézel rám,
pillantásodban bozóttűz. Gyújtogatás
a gombás lepedőn.”
Éber álomkép Mayával, gyerekkel

A „kell” kérdése elenyészett. Ami nem kell, az a létező világ. Ott van helyette az „áttetsző lobogás”.

„Elintézzük magunkban
az életet, aztán esünk egymásnak,
holt a holthoz, sietve, szétesőben.”
Éber-álomkép, Mayával, gyerekkel

Don Juan nem javul meg. A megtalált bizonyosság nem állítja le a csélcsap csapongását: monogámia és csapodárság nem zárja ki egymást. Ellenkezőleg. A keresés, a bővülő regiszter mindig újra visszaigazolja, hogy ő az Egyetlenegy. Ezt jeleníti meg az egyik legszebb, az olvasóban talán leginkább megmaradó Maya-vers:

„Maya VAN. Ablakot pucol, gépel, vagy a körmét
a lábujján. Fürdik az Örök Téma.
Lépdel. Hajladozik. Belátni neki. Ahogy a padlót mossa.
[…]
Persze az ÖSSZESTÖBBINŐ is van.”
Van Maya. Mi is van még?

A lepusztult házmesterlakás Venus-barlangjában lobogó szerelem nemcsak a kelő tésztaként egyetlen bugyborékos masszává olvadó összestöbbinőt éli túl (hiszen az semmiség lenne), hanem a szakítást, sőt, az új szerelmet, amely a haldoklót az élethez köti („Maya és Sára hív, / Mari marasztal”), de még a halált is. A költő, aki egész életében vezekel a kegyetlenségéért, Sárát – mint fentebb idéztük –, az álmában feltámadó Sárát visszaküldi a halálba. Csak Mayát csalogatná elő a sírból – libamájjal, kaviárral, lazaccal, whiskyvel.

„De ő az egészre legyintett.
Azt mondta:
Jobb neki már odalent.”
Álom

Rosszkedv és nevetés

Vas István 1969-ben pesszimista költőként mutatta be Petrit: a védő-védekező előmentegetőzésként használt jelző aztán az első kötet, a Magyarázatok megjelenése után a Petri-recepció egyik kulcsszava lett. „[L]írája a hetvenes évek közepére a Tandorié mellett a korszak elrettentő szitokszavainak – pesszimizmus, dezillúzió, befelé fordulás, ezoterikusság, filozofálás, gyökértelenség, távolságtartás, öncélú modernizmus – […] első számú kimondott vagy egyértelműsített illusztrációs anyaga lett” – írja Keresztury Tibor Petri-monográfiájában.158 A pesszimizmus, amelyet Vas elítélve védelmez, volt a szocialista kultúrpolitika legfőbb mumusa. Nem azért, amit hivatalosan állítottak, tudniillik, hogy a pesszimizmus elhomályosítja a szocialista fejlődés reményt adó perspektíváját, hanem mert a kultúrpolitika szószólói is jól tudták, hogy az alkotó rosszkedve összefügg a rendszerről való véleményével. Ezt pedig nem lehetett leírni, nem, mert az feljelentés lett volna (ezt egyesek talán nem is bánják), hanem mert a kimondása azt is tartalmazta volna, hogy létezik, sőt, nyilvánosságot is kapott egy, a rendszerrel szemben ellenséges vélemény. A cenzúra ugyanis a rendszer védelmezői elé is korlátokat állított. Révainak még nem kellett ilyen tartózkodónak lennie, ő kimondhatta, hogy amikor Hajnal Anna a szorongását az éjszaka érkező autó látomásával fejezi ki:

„Szekér zörög?
A tetszhalott ház mélyen felhörög.
Autó megáll.
Most jön érettünk a pribék halál.”

Emlék, félelem, boldog reggel159

Nyilvánvalóan az ÁVO-ra gondol. Hát mi a frászra gondolt volna, kérdezhetnénk Petri nyomán. (A zsurnálszatírában ugyanezt mondja Gádor Béla egy Juhász Ferencre vágó humoreszkjében.160 Garfunkel, a költő arról panaszkodik, hogy rosszkedvű, mert kicsi és kopasz, de ezt nem írhatja meg így, mert még megkérdezik: „mi az, nem tetszik a rendszer?” Ezért a rosszkedvét inkább átviszi a kozmoszra.)

A rosszkedv, a komorság társadalmi-politikai fogantatása a pályakezdő Petrinek azokban a verseiben is nyilvánvaló, amelyekben nincs utalás ezekre a viszonyokra. Visszatérő kép, hogy a reggel kíméletlen, idegen erőként tör rá az éjszakára, az alvóra:

„Ilyentájt csúsztatják küszöb alá
a hírlapot szakadnak fel dörögve
redőnyök robajlanak át az
üres hűvösségen a teherautók
Süvítve nyílnak gázcsapok vízcsapok”
A vékony lánnyal

Mindazonáltal a Magyarázatok verseinek nagy részében is megjelenik a közvetlen utalás a társadalmi valóságra. A Történet címűben például ott van a Hajnal Anna-i autó:

„Élettörténetünk megvilágítja
életünket,
mint a rendőrségi autó reflektora
az áldozatot.”

„Megáll az idő”, hirdette a népszerű sláger, majd Gothár Péter kultuszfilmjének címe. A létező szocializmus évtizedei alatt legalább kétszer megállt az idő. Először az ’50-es években, a Pilinszky látomásában megjelenő „levegőtlen présben”, amikor a napoknak sem akart vége szakadni, majd pedig a kádári konszolidáció hosszú időszakában, amikor a napok úgy folytak egymásba, hogy nem különböztek egymástól. Miközben a nappal nap mint nap rátör az emberre, az idő áll, üres, nem hoz változást. „Ez nem ideje semminek”:

„Itt szemedbe süt a nap, de nem ébredsz,

itt zümmöghet az éj, de te nem alszol

itt készülődsz, de nem mész sehová

itt lépdelsz, de mint hengeren a mókus.”

Zátony

A mozdulatlanná vált időben örök az ideiglenesség:

„Nincsenek szokásaink. Se formák.

Semmi tartós, amit derűsen felajánljunk a

mulandóságnak.

Senki arcára formált lények,

élünk, s kísérletezünk arccal,

egy világban, mely időtlen időkig

képes tengődni az ideiglenességben.”

A felismerés fokozatai

A moccanatlan időt álesemények tagolják: az ünnepek. „Ma volt százötven éve tegnap.” Ez a félsor az Örökhétfőből való, de a műünneplés szégyene már a Magyarázatok nyitó versében megjelenik:

„Mint mosatlan száj íze

itt az ünnep

[…]

Pedig hát itt az ünnep

Hogy vívjak ellene

az éj efemér fegyvereivel?”

Reggel

Széteső világ ez, „roncsok nemzenek / roncsot agyamban”, szabályait nem ismerni életveszélyes, kiismerni gyalázat (Belső beszéd). Harminc év múltán, mint valami jóslatot olvashatjuk az Összeomlást, a rendszer majdani implóziójának elképesztően pontos leírását:

„Nem, nem volt robbanás,

csak összeomlás.

A belülről megőrölt,

a magát csalva másokat csaló,

a látszattal terrorizáló

hang nélkül szétomolt.”

Pedig szó sincs jóslatról, csak helyzetképről és egy különleges érzékenységről, amely képessé teszi az észlelőt, hogy a látszólag szilárd építményen észrevegye a megállíthatatlan korhadást:

„Nem, robbanás nem volt, csak összeomlás.

Csak soká, nagyon soká,

tolongva üledt le

a nyirkos, sűrű por.”

A por a Magyarázatok egyik kulcsszava:

„a porra por száll”

Varázs

„Vastag por alatt,

a meleg

padlástérben hallgat

egy szétszerelt világ.”

Ismeretlen kelet-európai költő verse 1955-ből

S ha valaki netán még mindig nem értené, honnan ez a por, azt a következő verseskötet, a Körülírt zuhanás bökverse felvilágosítja:

„Mint lépcsőzugban a pormacska:

gyűlik puhán a korszak mocska.”

Hírösszefoglaló

Petri-könyvében Fodor Géza161 meggyőző érvekkel fejtegeti, hogy „Petri költészete az »elveszett illúziók« lírája, a »68-as szellem«, az elvont radikalizmus tragédiájának költészete”, amelyet az „életvilág” és az „értékvilág” feloldhatatlan szembenállása tesz komorrá. A ’68-as nemzedék a reneszánsz marxizmusban vélte megtalálni a Nagy Világnézetet, amelyre szüksége volt, és amely magában hordozta a Nagy Egység ígéretét is. ’68 összeomlásával az ígéretből csak a kielégítetlen sóvárgás maradt, a minden Egész elveszett adys élménye. Fodor Géza az élettények alapján is autentikusabban ítéli meg ezt, hiszen ő diákkorától ismerte Petrit, én meg csak ’68 után, 1970 körül ismertem meg. A kötetben közölt korai versek némelyike azt jelzi, hogy a tizenhét éves Petri lehetett volna akár „vonalas” közéleti költő is, bár nehezen tudom elképzelni, hogy a „Kommunista vagyok” kezdetű verse a suta jelszó-befejezésével („A Párt odaüt”) ne irónia volna. Csakhogy a reneszánsz marxizmus, bármilyen vonzó volt is, mind a hivatalos marxizmus, mind a világnézet-nélküliség ellenében, mégiscsak teologikus szövegmagyarázatra épülő konstrukció volt, és aki nem esett a bűvöletébe, látva, hogyan ragad magával a „marxi intenciókról” szóló tanítás szkeptikus elméket is, kétségbeesve kiálthatott fel: „Te jó Isten, hányszor kell még megenni a kefét?”

A komorsághoz nem kellenek elveszett illúziók – elég hozzá illúziók nélkül szemügyre venni a valóságot. Egy irodalmi esten az Egyetemi Színpadon Petri elmondta, hogy tizenhárom évesen egy barátjával járta a szétlőtt pesti utcákat. A barátja aznap délután írt egy verset arról, hogy a város romokban hever, de majd újjáépítjük. „Ha ez ilyen egyszerű, idézte fel Petri a gyerekkori reflexét, akkor nem érdemes verset írni”, és évekre abbahagyta a versírást. A költő a romokat romoknak látja, és nem hiszi el, hogy a dal hatalmával helyre lehet hozni azt, amit a tankok földig romboltak. Nem kellett külön illúzióvesztés ahhoz, hogy egy költő komor és pesszimista legyen, látva, érzékelve azt a perspektívátlanságot, azt az álságot és hazugságtengert, amely az embert a ’60-as években körülvette. Nem akarnék a ’68-as nemzedékkel kapcsolatos egyszerűsítés helyébe egy másik – ráadásul vulgármarxista – egyszerűsítés csapdájába esni. Bizonyára igaza van Vas Istvánnak, aki Petri „alkati keménységéről” beszél, és igazuk azoknak is, akik a költő lírai énjének komor, szkeptikus és minden élményt, érzést nyomban kétségbe vonó karakteréről beszélnek. De mindeközben folyamatosan jelen van a „nem tetszik a rendszer” triviális, de általános érvényű alapélménye. A Magyarázatok verseit nem lehet és megjelenésük idején sem lehetett másképp olvasni, mint a mélységes utálat kifejezését a fennálló társadalmi-politikai valóság iránt. Ahhoz képest, hogy Petri mennyire és milyen nyilvánvalóan utálta őket, az utálat tárgyát képező entitások viszonylag szőrmentén bántak vele. Sőt, az Írószövetség Költői Szakosztályának az elsőkötetes költőkkel foglalkozó vitaest-sorozata legtöbb felszólalója a Magyarázatokat értékelte az akkortájt megjelent első kötetek legjobbjának. A vitaest, amely ledorongolásnak ígérkezett, végül Petri ünneplésébe torkollott. Elfelé jövet a Bajza utcai házból valami olyasmit mondtam a történtektől némileg megzavart költőnek, hogy „most, Vashoz hasonlóan, adtak egy lehetőséget, hogy a következő köteted végre optimista legyen. Ha az se lesz optimista, akkor már kicsit haragudni fognak. De az igazi vihar a harmadik kötetednél tör majd ki: akkor látni fogják, hogy javíthatatlan vagy.”

Ez a játszi jóslat alapjában bejött. A Körülírt zuhanás kritikai fogadtatása sokkal agresszívabb volt, mint a Magyarázatoké, a harmadik kötet pedig már meg sem jelenhetett. Petri elemzői – Fodor Géza, Radnóti Sándor, Könczöl Csaba, Keresztury Tibor – mind egyetértenek abban, hogy a Körülírt zuhanás a Magyarázatokkal összevetve – mindenekelőtt a költő és a vers viszonya tekintetében – fordulat Petri pályáján. A fordulatot elsőként maga a költő ismerte fel – vagy hirdette meg kötete fülszövegében. A kritikusai által sokszor idézett textus szerint: „A versek terjedelmes glosszák voltak az olykor beléjük szőtt (rejtett), olykor meg sem írt tulajdonképpeni versekhez. Most sikerült elemibb és ezért esztétikai megformálásra alkalmasabb közlendőkig eljutnom. Másrészt csökkentek diktatórikus igényeim a versek értelmezését illetően. Igyekeztem nem kommentálni és lábjegyzetelni.” A kommentár, amely az első kötetben folyamatosan körülírja a verset és a verselőt – tökéletes példája talán A szerelmi költészet nehézségeiről – beköltözik a versbe. A távolságot a versben megjelenő életanyag, érzés meg az életanyagot kívülről szemlélő költő között nem a kommentár teremti meg, hanem a szituációk groteszksége. A kegyetlen irónia, amelyet a bekövetkezett tragédia sem fojt el.

„Már egész libabőrös volt

– egyszál kombinéban a hideg kövön.

De hát tiszteletben kellett tartanom,

hogy ilyen állapotban ez mindegy az

embernek: nem terítettem

hátára fürdőköpenyt.”

Néhány nappal korábban

Mi a súlyosabb figyelmetlenség: nem észrevenni a viszonylag csekély fizikai kellemetlenséget a másik lelki válságának idején, vagy – épp ellenkezőleg – észrevenni azt? A kérdés önmagában groteszk, a következmények felől nézve azonban a hétköznapi groteszkség jóvátehetetlenné merevedik, örökös fintorként marad meg az emberben és a versben. A cím: Néhány nappal korábban – néhány nappal később Sára öngyilkos lett. Könczöl Csaba az Örökhétfő kapcsán minősítette a Petri-költészet kulcselemének az összeférhetetlen valóságelemek összekapcsolása nyomán létrejövő groteszket, a – Bahtyin kifejezésével – „redukált nevetést”, amely nem felszabadult életöröm kifejezése, hanem az élet keltette kínos viszolygásé. Ez a redukált nevetés azonban már a Körülírt zuhanásnak is alapmatériája. Hiszen mi mást válthatna ki maga a kötetcím? A körülírt zuhanás nem más, mint a lépcső, amely a függőleges (mondjuk: kemény, következetes) zuhanással szemben „a kerülő út szerény cselét” kínálja az utcára menni kényszerülő vagy kívánkozó embernek.

A redukált nevetés közegében megjelennek a játékos, hogy ne mondjam, a vicces versek. Veszélyes volna a groteszkségük gondolati mélységét taglalni, bár természetesen van bennük játékos mélység:

„Kigondoltad – helymegtakarítás

végett – a négyszögletes narancsot.

[…]

Az éhezőkön nem segíthetünk.

Marad a hely marad-

éktalan kinyerése.

Két kézzel három labdát.

Derékszögű narancsok.”

A. M.-nak

A kézenfekvő gondolati mondanivalónál erőteljesebben marad meg az olvasóban a derékszögű – vagy gombostűfejnyi – narancs abszurd képzete, a diktatórikus gesztus: „térpocsékolás / vagy négyszögletes narancs. Tertium non datur.” Ezek a képek, gesztusok beleivódnak az olvasó – vagy még inkább a hallgató emlékezetébe, valószínűleg ettől az időszaktól kezdi Petri közönsége mondogatni, mormolni a verseket, ettől kezdve válnak a sorai szállóigévé. A szerelmi költészetben a groteszket a téma – a szerelem – és az abszurd álfilozófiai okoskodás ellentmondása teremti meg. Az első kötetben a tökéletes szerelem vágya a trubadúrszerelem ironikus-nosztalgikus felidézésében jelent meg. Itt a szerelem egy filozófiai vicc tárgya: nem a szerelem az ideális az „ideális” szó mindennapi értelmében, hanem a szerelem szubjektumai, a két ideális szerető, a szó – mondjuk – ismeretelméleti értelmében. A humoros aprólékossággal megírt versben nem a két szerelmes, hanem a két szerelmes ideája találkozik az ideális Mechwart téren, azaz a Mechwart tér ideáján. A találka időpontja az ideális fél egy. Ebből következik a filozófiai poén: „az ilyen szerelem logikailag örökkévaló” (Sci-fi szerelem).

A groteszkség forrása és eszköze, hogy a hangsúlyozottan hétköznapi történések klasszikus költői műformákban jelennek meg: alba, xenia. Az külön vicc, hogy a Telefon-alba, bármennyire groteszk is a modern (?) technikai eszköz és a trubadúrköltészetből ismert műfaj összekapcsolása, érzelmi tartalmát tekintve nem is különbözik olyan nagyon a provence-i lovagi költészetben kifejeződő érzésektől. Itt is, ott is jelen van a szunnyadó szerelmes férfi, az aggódó, szerelmes asszony, de főképp a növekvő feszültség, hisz a féltékeny férj bármelyik pillanatban betoppanhat. Ehhez az alapvető azonossághoz képest mit számít, hogy lóháton közeledik-e a férj, vagy kocsin, és hogy a szerelem fészke lakótorony-e vagy panellakás? A xenia elnevezés, amikor Goethe és Schiller együttesen megteremtette a műfajt, esztétikai, pontosabban kultúrpolitikai bökverseket takart, ilyenként honosította meg mifelénk is Kazinczy: „Külföld termése volt a rózsa is, / a művelés belföldivé tevé.” Pontosan erről beszél Petri is, „természet és mesterség” együttes hatásáról. Az eredő Kazinczynál rózsa, Petrinél kovászos uborka. Ne kelljen már választani a kettő közül!

A régi költészet után sóvárgó versek sorában keletkezhetett a kötet egyik legemlékezetesebb verse, amelynek voltaképpen címe sincs, csak kezdő sora: „Mint levetett”. Igazi bűnbánó vers, a dallama szerint, a vezeklő szégyenkezés alapján beillene az Amor Sanctus versei közé:

„Bűneid körülvesznek,

hirtelen öreggé tesznek.”

Csak a szavak, a blaszfémikus szavak csúfolják ki a bűnbánó kétségbeesést, pedig a dallam egy gregorián kórus teltségével zeng. De vajon kicsúfolják-e, vagy még inkább áthatóvá, felejthetetlenné teszik?

„Nem tetszenél Istennek,

ki előtt meg kell jelenned

egyszer (mint lehúzott vécé,

zúg majd a Dies irae),

tisztán, mint egy kitörölt segg.”

De a groteszk versek humora, a belénk ivódó szófűzések ellenére (vagy miattuk is) a Körülírt zuhanás alaphangulata megközelíthetetlenül keserű. A keserűség magyarázatok nélkül, nyers személyességében jelenik meg:

„Én szeretnék kifordulni gyomormód,

mert harmincadik évem elközelgett

és még mindig csak nyögök, forgolódok,

mint beinjekciózott halálraítélt,

mint zárkájukban a hülyére vertek.”

Ave atque vale

A hasonlatok nem hagynak kétséget afelől, milyen társadalmi-politikai környezetben gyülemlik a költő ön- és közgyűlölete. Az ismeretlen kelet-európai költő még dacosan idézte fel egykori hitét. A Viturbius Acer fennmaradt versében ez a nosztalgia is sivár, magányos élvezkedés:

„A levegőégbe süti farkát

mind, aki a jövőt akarta…”

Ha máshonnan nem, a gyűjteményes kötet utószavából tudhatjuk, hogy ez a vers az első kötet anyagához tartozott, és pusztán a kiadói cenzúra miatt kellett kimaradnia onnan. De jól illik a második kötet élére. Világutálatát nem a pusztulás, a mindent betemető por, hanem éppen az építés váltja ki:

„kicserélődnek az utcák.

Korszerű keretbe kerül az unt, utált kép.

Tavaszra felépül az új hadiút…”

A gyűlölet kiszakad politikai környezetéből, zsigeri indulattá válik:

„(Reggel van, dél van, este van.

Már nem hagyom el mocskos ólam,

belé hízok jó szorosan,

csak bőrömmel rohad le rólam.)”

A sertés énekeiből

Fodor Géza hívja fel a figyelmet arra, hogy a Körülírt zuhanás életbeli környezetét „a társas kapcsolatok feltartóztathatatlan megromlása, széthullása” jellemezte. Oda van már Hatvannyolc tele is, amikor az ember, ha barátja jött, nem csevegett vele, hanem szótlan sakkozott éjszakáig. Most az „évődés szóváltássá, / a csipkelődés sértéssé fajul”. A barátságok vesztével elhatalmasodik a magány:

„Egyedül őgyelgek

– foglya egy állapotnak,

amit magánynak túlzás,

függetlenségnek öncsalás nevezni –”

V. Sz.-hoz

Ezt az állapotot, a barátságok, szerelmek korszakának elmúlását a Felirat című vers foglalja össze:

„A kaktusz és a homok kora elközeleg – a barátságnak: vége.

Vége, ti kedvesek, a szerelemnek.”

Petri a világra folyamatosan reagáló lírikus. A magányérzet nem csupán belső állapot, elsősorban nem is az. A magányérzet – ezt Fodor Géza nagyon pontosan érzékelteti – annak a helyzetnek a tükröződése, hogy a ’70-es évek közepére szétesett vagy megunt gesztusait idülten ismételgető sokasággá sorvadt az az értelmiségi szubkultúra, amely ’68 várakozásában jött létre, és amelyet a ’68-at követő csalódottság és düh egy ideig még összetartott. A magány, a reménytelenség kifejezése, még ha a legmagasabb szinten történik is, előbb-utóbb monotonná lesz. Erre a veszélyre hívta fel a figyelmet Radnóti Sándor, aggodalmasan kérdezve: vajon Petri lírájában nem születik-e meg a búskomorság rutinja? Akadnak, akik úgy vélik, hogy az a zsigeri gyűlölet, amely az Ave atque vale soraiban feszül („kifakadok majd: sárga gyűlölet”), az az egzisztenciális szomorúság, amely a Már csak állítmány és központozás nélküli soraiból árad („Már csak a zápor mocskos kopogása / már csak lucskos cipők nehéz kabátok”) mélyebb, egyetemesebb, ha tetszik, modernebb, mintha a gyűlölet a valóság megnevezhető jelenségeihez kapcsolódik, vagy mintha a szomorúságnak netán orvosolható okai vannak. Hiszen a gyűlölet tárgya elenyészik, a gyűlölet ellenben mint a versben megformálható indulat – örök. Nem mernék ebben a vitában állást foglalni, még azt sem merném általános érvénnyel állítani, hogy az a költészet, amely a kellékeitől megfosztott színpadon szól a kreatúra szenvedéséről, szükségképpen monoton. Abban ellenben biztos vagyok, hogy Petri számára a világnak mint költészete anyagának az újra-felfedezése a kibúvást jelentette a búskomorság rutinjából.

Szabadság

Petri nem azért lett a szamizdat költője, mert egyes verseit nem adták ki. Újabb kötetének megjelenése „elvben” egészen 1984-ig függőben volt: a Szépirodalmi Könyvkiadó formálisan csak ekkor, a Leonyid Iljics Brezsnyev emlékére című lírai pamflet külföldi megjelenése után bontotta fel a szerződését. Az persze, hogy újabb kötete megjelenésének 20–25 vers kihagyása lett volna az ára, bizonyára hozzájárult, hogy eljutott a gyakran idézett elhatározásig: „Homályos föltételeket nekem / többé nem szabnak” (Tojástükör). De a folyamat inkább fordított. Petri nem azért szorult ki egyre inkább a hivatalos, államilag engedélyezett irodalomból, mert megjelenésre szánt versei újra meg újra cenzurális korlátokba ütköztek, hanem azért számított egyre inkább tiltott és tiltandó írónak, mert felmondta a tűrt írókra vonatkozó viselkedési szabályokat. 1977-ben aláírta a cseh Charta mozgalom vezetőinek letartóztatása elleni tiltakozást, 1979-ben aláírásokat gyűjtött a Charta ügyében kiadott második tiltakozáshoz, 1980-ban pedig a demokratikus ellenzék vitájában azok közé tartozott, akik a tervezett szamizdat folyóirat megindítása mellett foglaltak állást. Szilágyi Sándort az első sikertelen kísérlet után mindenekelőtt Petri és Nagy Bálint egyetértése késztette arra, hogy sorra felkeresse a folyóirat-alapítás támogatóit. Petrinek tehát meghatározó szerepe volt abban, hogy a Beszélő létrejött.

Fodor Géza szerint Petri „a demokratikus ellenzék közegében újra egyfajta közösséget tud maga mögött. Ez azonban, úgy tűnik, nem hasonlítható ahhoz a közösséghez (baráti körhöz, társasághoz), amelynek megléte az első, felbomlása pedig a második kötetben olyan erős élmény volt – ez az új közösség működési feltételeket biztosító, de nem megtartó közösségnek »látszik lenni«.”162 Bizonyos, hogy a ’70-es évek értelmiségi szubkultúrája, a fiatal értelmiségiek széles baráti köre, akik kapcsolataikat az egyetemről hozták magukkal, más volt, mint a ’70-es évek második felében kibontakozó politikai mozgalom. Más volt, már csak azért is, mert az átfedés a két csoport között csupán részleges volt: az egykori szubkultúra tagjainak csak egy kisebb része csatlakozott a demokratikus ellenzékhez, ugyanakkor azonban sokan vállaltak aktív szerepet az ellenzékben, akik a korábbi baráti körnek nem voltak tagjai. Voltak olyanok is, akik meghatározó szerepet játszottak abban, hogy a baráti kör politikai véleményközösségnek érezhette magát, a demokratikus ellenzékkel mégis elutasítóan álltak szemben. E jelentős különbségek ellenére mégis úgy vélem, az ellenzéki munka, majd pedig a Beszélő szerkesztésében való részvétel nyomán oldódott az a magányérzet, amelyet a Körülírt zuhanásban a Marionett című vers érzékeltetett:

„kívül minden köteléken

himbálódom mintha kötélen

talpam alatt a levegő”

Az oldódáshoz hozzá kellett járulnia annak is, hogy Demszky Gábor felajánlotta, hogy a szerveződő szamizdatkiadója megjelenteti Petri verseit. Nincsen költő – hiába utasítja el, hogy „reménybe züllötten” kószáljon –, akinek szívét ne melengetné meg, hogy hívei odaadóan térdelnek a padlón, és sokszorosítják lapról lapra szitatechnikával a verseit. Ahogy az iránt sem volt közömbös, hogy az AB Független Kiadónál megjelent Örökhétfővel Vallai Péter éveken át „tájolt”, és az állami könyvkiadásból kirekesztett verseket többen ismerték meg, többen tudták kívülről, mintha díszkiadásban jelentek volna meg.

Az utókor gunyorosan szokta emlegetni vagy éppen cáfolni, hogy Petri „az ellenzék bárdja” lett volna. Persze. Ady sem volt a polgári radikálisok költője. De azért Ady költészetében is jelen vannak, méghozzá versformáló erőként vannak jelen a polgári radikálisok eszméi. Ebben az értelemben vannak jelen Petri lírájában a ’68-as szubkultúra, illetve a demokratikus ellenzék eszméi és fogalmai.

Petri olvasójának nemigen kell megértési nehézségekkel megküzdenie, egyetlen hívének sincs oka rá, hogy Ignotust követve felkiáltson: Nem értem, de gyönyörű. Aki azonban kortársként, sőt, körtársként élte végig az Örökhétfő versei keletkezésének időszakát, lépten-nyomon visszahallja bennük az adott kör mindennapi beszédének szavait, témáit, ha tetszik, sztereotípiáit. Radnóti Sándor beszéli el, hogy a neki dedikált Széljegyzet egy vitához című vers – miként a szövegből is nyilvánvaló – egy valóságos vita sűrítménye. A vita, alaposan leegyszerűsítve, arról szólt, mi az előbbre való: a politikai szembefordulás a rendszerrel (ami esélytelen), avagy az életforma forradalma (ami a rendszer hallgatólagos elfogadásához vezethet). A vers a Lukács-óvoda köznyelvének szótörmelékeiből épül fel, vagy inkább ezeket sodorja magával. A „vollendete Sündhaftigkeit” a fiatal Lukács kifejezése volt, a romantikus antikapitalista filozófus a saját korát nevezte így: a tökéletes bűnösség korszakának. A kifejezés 1910-ben nyilvánvalóan jelentett valamit, aztán 1975 táján egy ideig megint úgy tűnt, hogy jelent valamit. Petri azonban mintha már akkor is kételkedett volna ebben, azért teszi elé a vállvonást jelentő jiddis „nebich” kifejezést. A talán még gyakrabban használt „represszív tolerancia” kifejezés viszont nagyon is jelentett valamit: a Lukács-óvoda nyelvén azt jelentette, amit Aczél György nyelvén a három T, a közvélemény nyelvén pedig a legvidámabb barakk vagy a gulyásszocializmus.

Nehezen tudom megítélni, hogy azok, akiknek ezek a szavak már nem hívószavak, akiknek a számára esetleg már értelmük sincs, képesek-e ugyanúgy kedvelni ezt a verset, mint a költő kortársai. Közhely azonban, hogy az esztétikai gyönyörűségnek nem feltétele sem a történeti ismeret, sem a gondolati azonosulás. Különben miért dobbanna meg a szívünk attól, hogy „Lamberg szívében kés, Latour / nyakán kötél”, holott nem kedveljük sem a jakobinus forradalmat, sem a népítéletet. De hiszen beleborzongunk a Dies irae-be is, pedig a végítéletben sem hiszünk.

Petri negyedszázada írt versei esetében korántsem feszül ekkora távolság a költő és a befogadó között. A „rémönuralom” vagy a „rágógumibot” tartós érvényű kifejezések, ahogy tartós érvényű a nyomorúság etikai vagy esztétikai felstilizálása is („tituláljuk kommunának a kreclit”) vagy maga a vita: a külvilágot piszkoljuk-e inkább, vagy magunkat fényezzük. Vicces módon ez a duellum, amely a ’70-es évek közepén az idősebb lukácsisták (Lukács-iskola) és a Lukács-óvoda tagjai között zajlott, más fogalomkészlettel és részint más szereplőkkel megismétlődött a ’80-as évek közepén. A monori találkozón arról volt szó, hogy a demokrácia legyen-e a jelszavunk (Kis János, Szabó Miklós) vagy pedig az „új magyar önépítés” (Csurka). Bizonyítékául egyúttal annak is, hogy az indulatok, amelyek a korhoz tapadó nézetek körül kavarognak, nem enyésznek el feltétlenül a korral és a nézetekkel, így biztosítva hosszabb életet (ars longa) a művészetnek.

Az ember szinte visszasírja a szocreál műkritika nyelvét. Keresi a demokratikus népforradalom útját. Költészetére felszabadító hatással volt a Rákosi elvtárssal való találkozás. Bizony, el kell ismerni, hogy a költőre igenis felszabadító hatással volt a régóta vágyott, alkatához illő szerepvállalás a demokratikus ellenzékben, felszabadító hatással volt a történelmi környezetnek az a megváltozása, amely a demokratikus ellenzék létrejöttének is a feltétele volt. 1980-ban Petri így szólalt meg:

„Egy vécékefe és egy láncosbomba

elment a Pártközpontba.

Bemutatkoztak:

»A bátor Andrzej, a szorgos Wanda.«”

Valamikor a Szolidaritás válságos napjaiban Bence György, akiről aligha lehet azt állítani, hogy hajlik az érzelmes lelkesültségre, azt mondta: „Akármi történik is Lengyelországban, azt már nem vehetik el tőlem, hogy láttam a pofájukat, amikor le kellett ülniük tárgyalni.” Ez a kitörő öröm (káröröm?, büszkeség?) sugárzik Petri Solidarność-verséből is:

„Szól bátor Andrzej, a láncosbomba:

»Szépen kérlek, ne pofázz!

nekem robbanékony a természetem,

máris bizsereg az ütőszegem.«”

Andrzej és Wanda

Az Örökhétfőszarkasztikus költője évfordulós verseket ír. Az elsőt, 1980-ban A kis októberi forradalom 24. évfordulójára, majd Nagy Imre-verset a Beszélő 18. számába163, amely a kivégzés huszonötödik évfordulójára jelent meg, és megrendítő prózaverset (Egy kevéssé vizsgált, ám lényeges hőstipus) a forradalom harmincadik évfordulójára.

Ezek az „alkalmi” versek érdekes módon kivételesen mélyen átéltek, Petrinek a világról való mondanivalója legmélyebb rétegéből táplálkoznak, és az életmű legjobb darabjai közül valók. Ezért nincs értelme annak a kérdésnek, hogy Petri mozgalmi költő-e. Közhely, hogy Petri számára a politikai élmény éppen olyan személyes élmény, mint a szerelem: politikai versei szenvedélyesen átélt személyes élményt szólaltatnak meg. Petri politikai költészete nem agitatív költészet, és verseiben nem egy politikai közösség képviseletében szólal meg – szokták mondani. De ez nem azért van így, mert Petri a szamizdat költőjeként és munkatársaként voltaképpen távolságot tartott a politikától, hanem azért, mert az a politikai közösség, amelynek Petri a részese volt, maga is távol tartotta magát az agitatív gesztusoktól, és tartózkodni próbált a reprezentatív szereptől. A demokratikus ellenzék jelentős részben a marxista világmegváltás illúziójának felszámolásából született. Jövőképe nem a világ forradalmi rendbetétele volt, hanem a civilizált megállapodás az „egzigenciákkal”, amelyeket megváltoztatni nincs hatalmunkban. Érzelmi motivációját pedig nem a jövőbe vetett hit teremtette meg, hanem a kétrétegű undor: az undor az önkényuralomtól és az undor az önkényuralmat elviselhetővé puhító (Csurka kifejezésével) „létezéstechniká”-tól. „Abban szeretnénk lehetőségeinkhez képest segíteni, hogy önmagáról tudjon igazabb képet az a halkan morajló embertömeg, amely fölött a két törpe kisebbség – az ellenzék és az ország vezetése – fennhangon perel egymással” – írta a Beszélő emlékezetes beköszöntő cikkében Kis János. A Beszélő sem tekintette magát az „ellenzék szócsövének”, és az ellenzék sem képzelte, hogy a „haza a magasban” reprezentánsa. Az tehát, hogy Petri politikai költészetében is dominálnak a kontemplatív, ironizáló és groteszk elemek, hogy nincs bennük semmi a Nemzeti dalt szavaló Petőfi, de még a Levegőt József Attilája gesztusából sem, nem az „ellenzék költője” szereptől való távolságtartást fejezte ki. Maga az ellenzék, pontosabban az ellenzéknek a Beszélő köré szerveződő csoportja volt ilyen.

A szamizdat kötetek (Örökhétfő, 1981; Azt hiszik, 1985; Ami kimaradt, 1989) verseiből szinte naplószerűen kiolvashatók a demokratikus ellenzéknek nevezett politikai-társadalmi-társasági csoportosulás élményei, beszédtémái, önreflexiói. A Bibó temetése című nagy versben egyetlen szó sincs Bibóról, nem képzelhetők el benne olyan megrendült sorok, mint amilyeneket mondjuk Arany írt le a nemzeti gyász kifejezéseképpen Széchenyi halálakor. A vers címzettjei, akár a temetés résztvevői számára evidencia, ki volt Bibó, s ez fölöslegessé teszi, sőt, kizárja a magyarázatot. Elbeszélni (megbeszélni) csak a temetés körülményeit lehet, a folyton eleredő esőt, azt, hogy „kinek van pofája idetolni a képét”, meg az egymást figyelő nőket, akiknek „gondolatai igencsak elkalandozhatnak”. Ezek az anekdotikus elemek mégsem húzzák le a hétköznapok közegébe a gyászt. Inkább a hétköznap emelkedik fel a halál szférájának a méltóságába:

„[…] a feszengés,

a szordínó utalt arra, hogy idegen szobába léptünk illetéktelenül,

s ettől az egész napvilág egy pillanatra a sírgödör előszobája lett.”

A halál – Bibó halála – közelében a még élők minden igyekezete semmivé válik:

„Szóval még éltünk, amikor a hátára döntött lift vitte

Bibót a szuterénbe, honnan a halottak országába nyílik.

Egy nagy szürke vasajtón mennek át, nem is hallják

az élők kopogását.”

Az ellenzéknek mindig is ironikus volt a viszonya önnön létéhez és szerepéhez. Hogy a retorzió bármikor komolyabbá válhat, mindenkinek benne volt a tudatában, de nem volt téma, nem is volt illő beszélni róla. Annál gyakoribb forrása volt a viccelődésnek a majdani veteránlét, amikor a kisúttörők virágcsokorral meglátogatják Miki bácsit, Feri bácsit, és megkérdezik, hogyan is volt régen. Petrinél:

„Szeretnék Pákozd, Isaszeg után

a Honvédmenhelyen

egy poloskamentes vaságyat…”

Ha az ember

A távolságtartó irónia, az Itt a helyem! és a Mit keresek én itt? érzése együttesen volt jelen az ellenzéki eseményeken való részvételben is:

„Megyünk az Agyrém-térre,

Megyünk az Agyrém-térre,

Megyünk az Agyrém-térre

Tün-

Tet-

Ni!”

Petőfi tér melody

Feltűzöm a szolgálati kokárdámat, gondoltam évről évre március 15-e reggelén. Akkor még nem a kokárdával volt bajom, legfeljebb a jelvényviseléssel általában.

„A költői személyiség egyfelől együtt megy a politikával és a politikai közösséggel, másfelől tökéletesen független, magányos pályán mozog: a politika lényeges része személyiségének, de magvát nem érinti” – írja könyvében Fodor Géza.164 Számomra a bizonyítékképpen felhozott vers, az Élektra éppen az ellenkezőjét jelenti: a legszemélyesebb, mindent elborító undor tárgya a reálisan létező világ. Nem a politika általában, hanem az a politikai valóság, amely Mükénét uralja, ahol „mindenki úgy tesz, / mintha nem tudna-látna semmit”, és ahol „Színarany / hazugságként tündököl a Nap is”. Csak megismételni tudom: ez az elemi undor volt a demokratikus ellenzék végső indítéka, amely a „másként-gondolkodók és másként-is-beszélők” kis csoportját szembefordította nemcsak a rendszerrel, hiszen azzal csak kevesen voltak nem szembefordulva, hanem a „másként-gondolkodók és másként-beszélők” sokaságával is (Lehrstück).

Petri politikai világképe a szamizdat éveiben egylényegű volt a demokratikus ellenzékével. Ez azonban korántsem jelenti azt, hogy egy belterjes kör költője volt. A szembefordulás nyilvános gesztusa, „emberi jogaink kihívó gyakorlása” volt a ’80-as években – hogy a régi lukácsisták kedvenc kifejezésével éljek – az a nembeli magatartás, amely a demokratikus ellenzéket elkülönítette az elégedetlen közvélemény többi csoportjától. A közönség pontosan ráérzett arra, hogy ezek a versek valami lényegeset és általános érvényűt fejeznek ki: ez tette őket annyira népszerűvé, mondhatni a korszak szájról szájra terjedő népdalaivá. A népszerűség persze korántsem bizonyítéka a költői értéknek, de cáfolatául sem kell szolgálnia. Ezért nem látom értelmét annak, hogy például Keresztury Tibor a hétfő nagy hatású politikai verseit a kötet szerelmi vonulatával (amely egyébként a megbizonyosodás élményét tekintve nagyon is közel áll a politikai versekhez, és népszerűség dolgában sem marad el az előbbiek mögött) és egy sor olyan – egyébként nagyszerű – verssel hasonlítja össze, mint A ronda csönd, a Félá – – – – –, a Horatiusi vagy a Nagy Bálintnak. Számomra ugyanis korántsem nyilvánvaló „az a nehezen tagadható szintkülönbség, amely véleményem szerint a művészi megformáltság tekintetében a kevéssé ismert darabok javára fennáll”.165

Az sem igaz, hogy „Petri politikai költészete egyértelműen negatív: csak kritikai”.166 Élektra undora sem egyértelműen negatív, hiszen egy pozitív tett, a zsarnokölés érzelmi alapja. De van három dolog (tény, mozzanat), amelyek Petri politikai lírájában egyértelműen pozitív tartalmat, mondjuk talán egyszerűen: eszményt fejeznek ki; mindhárom 1956-hoz kapcsolódik.

Az első maga 1956. Sántít, hogy ’56 „a korábbi jelképes évszám, 1968 helyét” veszi át „virtuális centrumként”.167 1968 a korai Petri számára remények és illúziók – az idő előrehaladtával mindinkább megalapozatlannak bizonyuló illúziók – szertefoszlásának jelképe volt. 1956 viszont az életre ébredés, az igazságról való megbizonyosodás maradó évszáma és neve:

„Olykor a nép az utcára réved-széled, fölkel,

a lehetségesből valamit megragyogtat

mint lopott fülbevalót: nem tudja, hogy az övé.”

Így az Október című versben az Azt hiszik című kötetből.168 Majd évekkel később, annak ellenére, hogy október 23-a már uzurpált állami ünnep:

„Október huszonharmadika van.

Most és mindörökké.

13 éves voltam,

úsztam boldogan

a történő elemben.

Tíz napig éltem.”169

Októberi capriccio

A másik Nagy Imre, „a vonakodó, sértett, tétova férfi”, akibe mégis fölszivárgott „düh, káprázat, országos vakremény”, és képes volt rá, hogy inkább a halált válassza, mintsem hogy kiegyezzék azokkal, akik szétlőtték a várost (Nagy Imréről). Aztán évekkel később:

„Személyes kapcsolatom van

Nagy Imrével, annak ellenére,

hogy sohasem találkoztam vele. Sajnos.

Sokat tanulhattam volna tőle.

Érzelemgazdagságot, bölcsességet.

És ami a legfontosabb: igenis lehet

erkölcsösen politizálni.”

1956

A harmadik a morális felháborodás időn kívüli pillanata. A harmincadik évfordulóra írt (korábban már említett) prózaversében Petri Szabó urat idézi, aki sírva, önkívületben ismételgeti: „Soha többé, soha többé”, és darabokra szaggatja a párttagkönyvét. „Valami figyelemre méltó van ebben a kis epizódban. A dátum.” Szabó úr ugyanis, aki 1946-ban vagy ’47-ben belépett a pártba, majd 1957 márciusa táján, elfeledve fogadkozását, visszalépett oda, a legkevésbé politikus pillanatban, 1956. november 5-én szaggatta szét a nyilvánosság előtt a tagkönyvét. „Szabó úr maga volt a fölháborodás.” Tette – kicsiben – éppúgy az erkölcs győzelme a józan, gyakorlati ész felett, mint Nagy Imre mártírhalála, vagy mint maga a kis októberi forradalom. De tegyük hozzá a költő egyértelmű parancsa szerint: ez a józan észen túli vagy inneni erkölcs jelenik meg Perl Gellért, Petri nagybátyja sorsában is, akit „szerbzsidómagyar” kommunistaként magyar csendőrök akasztottak fel Szabadkán.

Az 1989–90-ben írott versekben, amelyek a Valami ismeretlen című, 1990-es kötetben jelentek meg, folyamatosan ott vannak a rendszerváltás politikai élményei. Petri iróniával, de megszólal a diadalmas öröm hangja, méghozzá Petri kedvenc nótája, az 1945-ben orosz melódiára dúdolt gúnyos csasztuska, a Nem baj, elvtárs, szabadok vagyunk dallamára, a jövőt áhító József Attila széttördelt szavaiból összelegózott szöveggel:

„Fel kéne.

A kávét? Odateszed?

Kelni? Szabadulni? Már?

Nehogy örüljek!

Túlelég, ami történt.

Vége van.”

A költő a rendszerváltás sodrában is radikális. Nem felejti el, nem akarja elfelejteni azt az indulatot, azt az élektrai undort, amely húsz évvel korábban szembefordította a létező szocializmussal. Nem kenyere a könnyű megbékélés:

„A halál ellen nincs remedium:

özvegyeknek, árváknak, nemzeteknek

nincs jóvátétel. Nem érdekelnek

a hóhérsegédek megkésett könnyei.”

A 301-es parcelláról

Mint akkoriban az SZDSZ meghatározó politikusai általában, Petri is azt várta, akarta, hogy a pártállam örökösei mihamarabb tűnjenek el a politikai életből:

„Viszont most, hogy múlófélben vagytok,

maradék empátiámmal azt sugallom:

szublimáljatok gyorsan! Tudatom

(bár lehet, ez kellemetlen meglepetés):

el vagytok múlva.

Kár büdösödni.”

Érezni általában problematikus

A valóság azonban nem igazolta vissza ezt a reményt. Ahelyett, hogy ezek eltűntek volna, jöttek azok „a tányérnyalók, a tényárnyalók” (Kívül), akik egyszerre mindent jobban tudtak:

„Hol voltak ők,

amikor mi

ha meg nem is döntöttük

de nem féltünk attól,

hogy a rendszer esetleg ránk dől,

maga alá temet.”

Pro memoria

A rendszerváltás pártokba szervezte a rendszer ellenzőinek különféle csoportjait (Petri az SZDSZ alapító tagja volt, és egy sor politikai cikket is írt a hetilappá alakult Beszélőben), de a „rendes” politikai életben költőként már nem vett részt:

„[…] Mert igazából

mégiscsak költő volnék – hogyha lennék.

Átmenetileg a politika megoldásnak tetszett

(na, hogy tetszett, az túlzás: annak tűnt).

Aztán kitetszett, hogy csakis elméletileg érdekel:

az elméleti politizálás meg… mit mondjak,

olyan, mint zokniban lábat áztatni”

Vagyok, mit érdekelne

Vagy még általánosabban, a rendszerváltás utáni helyzetére utalva:

„Mint irdatlan nagy dög kimúlt a korszak.

Elvették a kedvenc játékomat.”

A felismerés

Nem újdonság a magyar irodalomban, hogy egy költő a vágyott társadalmi változást döbbenten, viszolyogva kommentálja: a nagy példa Vas István költészete a háború utáni évekből. Petri jóslata – vagy helyzetképe – 1989-ből:

„Rettenthetetlen hülyék kora jő

Pojácák vagy gazemberek? Is-is.

Egyszerre félem és röhögöm átallátni:

a szikla óhatatlanul visszafelé görög.”

Sziszifosz visszalép

A helyzet a szatírának kedvez, Petri remek paródiát ír egy, a rendszerváltást értékelő szimpozionról (Egy szimpozion után), önmagára osztva valamennyi vitatkozó szerepét. Lélekállapotát azonban inkább a Perl Gellértre és Nagy Imrére együtt emlékező vers fejezi ki ezzel a reformáció kori prédikátorok hangját idéző verssel:

„Ebben az országban most tisztesség-fogyta van,

gyűlölség, gyávaság, pimasz kéz-kezet mos,

segg segget nyal, és vérengzeni kezd a nyúl,

és élőhúsra kap rá a pocok is.”

Hogy jövök ahhoz, hogy idejöjjek

A berendezkedő parlamenti demokrácia ihlette – egyébként nem nagyszámú – politikai versét Petri jobbára kihagyta az 1990 után megjelenő köteteiből. Vélhetően kegyeleti okokból mellőzte az Antall Józsefnek adresszált Kívánok jobbulást című verset. Sokan Beszélő-beli megjelenésekor170 is ízléstelennek minősítették a verses esszét, amely a haldokló miniszterelnököt Sztálinhoz hasonlította. Nem tagadható – ellentétben Petri maradandó „alkalmi” verseinek sokaságával –, ezen érezni az erőlködést, az erőltetettséget. Mégis a mainstream szabaddemokrata vélekedéshez képest a vers Antall-képe differenciált: a miniszterelnököt – a történeti valóságnak megfelelően – elkülöníti táborától, és ha nem vesz is tudomást Antall magányának tragikumáról, a „Bár ne így lett volna” sóhajtásával legalább az együttérzését kifejezi iránta.

Petritől idegen volt a politikus okosság, de a politikáról való gondolkodás okossága nagyon is a sajátja volt: ez teszi a politikai verseit is hihetetlenül pontossá. A pontosság Petrinél poétikai erény, akár az a képessége, hogy úgy legyen költői, hogy látszólag nem távolodik el a mindennapi beszéd nyelvétől, hogy lírai legyen, miközben látszólag elbeszél vagy értekezik. Ez a pontosság és a ’80-as évek politikai verseiből ismerős átélt személyesség csillan fel újra az Egy törvényre című versben, a parlamentáris demokrácia „belpolitikájával” foglalkozó csekély számú vers közül abban, amelyet a költő kötetbe is felvett:

„Köztársaságunk koronás címere.

Neomagyar. Félreértés ne essék:

Meghajtom előtte lófőmet. Natürlich.”

A neobarokk senkitől sem várt feltámadására a keserű rezignáció a költői válasz:

„Mondd, Szoki, öreg szaki,

nem maradt egy korty

véletlenül a bürökpohár alján?

Elszopogatnám.”

Utolsó korszakának jelentős politikai versei inkább a világállapotról szólnak, amelyben nincs kapaszkodó, nincs perspektíva, ahol „minden mállik és széled” (Nemnemnem). A Dunánál visszaveszi József Attila ugyanilyen című versének reményét, hogy rendezni lehet végre közös dolgainkat:

„Ésszerű megbékélésre semmi remény.

Hosszú távon fognak vegetálni, növekvő

nyomor közepette, a nemzeti tébolydák.

[…]

Hagyjunk fel már végre a reménnyel.

Lehet élni hit és perspektíva nélkül.”

„Jövő nincs” – a vers ezzel az ellentmondást nem tűrő kijelentéssel zárul. Ezt a végleges helyzetképet erősíti meg mindaz, ami Szerbiában történik:

„Mi lesz veled Szerbia mondd meg

félig-meddig szülőhazám

az egész hogy történhetett meg

és lehet-e még ezután”

Szerbia

Ebben a keserű világhangulatban a hazai belpolitika eseményei elvesztik súlyukat, jelentőségüket: a ’90-es évek második felében Petri már nem foglalkozik velük. Érthető, de azért kár. Micsoda verseket írhatott volna a pöfeteg újkonzervativizmusról, a Fidesz színeváltozásáról, Orbán Viktor vezéri talentumáról, de akár az egykori állampárt másodvirágzásáról vagy az SZDSZ koalícióba omlásáról…

Halál

Kétlem, hogy akad még magyar költő, aki annyi barátját, szerelmét búcsúztatta el versben, mint Petri. A fura jelenségnek objektív, szociológiai okai is vannak: a költő kivételesen halékony nemzedék és társadalmi csoport tagja volt. A ’80-as évek elején megrendülten számolgattuk, hányan haltak meg, hányan követtek el öngyilkosságot azok közül, akik 1979-ben – 254-en – tiltakoztak Havel és társai börtönbüntetése ellen. De a gyászversek sokasága a költő hajlandóságát is jelzi. Akár Grangerford ezredes mélabús leánya, Emmeline a Huckleberry Finnben: „Valahányszor meghalt valaki, férfi, asszony, gyerek, még ki se hűlt, de Emmeline már ott volt »kegyelete adójával«. A szomszédok azt mondták, hogy először érkezik a doktor, azután Emmeline és csak azután a temetkezési vállalkozó.” Matolay Magdi halálára, In memoriam Hajnóczy Péter, Rolf Bossert halálára, Levéltöredék (Danilo Kiš emlékére), Göröngy (Harsányi Éva halálára), Szókoszorú Solt Ottilia sírjára, Donáth Péter halálára – így sorakoznak a gyűjteményes kötetben a búcsúversek, s ehhez jönnek még az elhunyt mesterekhez és pályatársakhoz írt versek – Gyász (Lukács Györgyre), Bibó temetése, N. L. emlékére (Nagy Lászlóra), „Eszmék és tánclemezek” (Vas István emlékére) – a Nagy Imre-versek, a Sára-versek sokasága, a Maya-versek s végül a gyászversek szatírjátékaként a Leonyid Iljics Brezsnyev emlékére.

Ezeket a verseket azonban aligha lehetne a kegyelet adójának nevezni. Petri a halottakkal is kegyetlen: kíméletlen pontossággal megjeleníti és értékeli őket:

„Szép voltál a múlt nyáron. Folyton nyafogva is.

A letört szemfogaddal is.”

E sorokat írta Matolay Magdi öngyilkossága után. Szövegét csak kegyetlenebbé teszi, hogy mintha egy közösség – a szubkultúra elitje? – ítéletét fogalmazná meg: „Szerettünk (azt hiszem), de társaságodat ritkán kerestük…” A gyász – reprezentáció, a részvétel benne kötelezettség, amely alól azonban esetenként (de nyilván nem mindenkor) adható felmentés:

„Nem holmi fenntartások miatt nem voltam ott, Magdi,

objektív okok, ellenőrzőkönyvbe is beírható

akadályoztatás…”

Matolay Magda halálára

Aki szerette Magdit, annak persze nem esik jól ez a hang. De be kell ismernie, hogy az irónia mögött a láttató szavakban, amelyek a reménytelenségre ítélt életet felidézik, jelen van a részvét, sőt, talán a szeretet is:

„Milyen világ, mondd,

Lett volna kellő neked? Férfiak krepp-papírból?

Börtönebb viszonyok? Strand Floridában?

Polgári házasság (áldozatos élet beleértve) a nyolckerületben?

Vagy még egy utolsó koloratúr bolyongás?

Gyerek fölé hajlás? Apácafőkötő? (Sziklafal mohosította látkör?)”

Matolay Magda halálára

Petri halottai… élnek. A Hajnóczy Péter emlékére írott versben, amelyet Keresztury Tibor méltán nevez az újabb magyar líra egyik legnagyobb gyászversének, elnézést kér a halottól, hogy hozzá fordul:

„Bocsáss meg, ha zavarlak.

– Mintha még ott

elfogadnának efféle indítékot…

De oly kevés ember maradt,

akinek telefonját

bosszús-aggódva várnám:

ilyen selyembivaly még egy már nem akad rám…”

In memoriam Hajnóczy Péter

Hiába a kánikulai temetés átizzadt valósága, a túlélő a telefont jelen – azaz tartalma szerint: jövő – időben várja. Bibó Kiveszítmát játszik a túlvilágon Erdeivel, Sztálinnal, Révaival, Danilo Kiš pedig Máriáshuncutot a pechvogel Trockijjal. A halott nők minduntalan visszajárnak, beleszólnak a túlélő életébe.

„Az a halott nő

az a tizennégy éve halott

ifjú nő

átjárkál a szobánkon éjszaka”

K. S.

…ugyanaz a lehetetlen színű zöld kardigán, félhosszú flanelszoknya van rajta, mint amit a koporsóban viselt (Találkozás), meg a kék bugyi, amely az öngyilkosság előtti délután volt rajta, mert „alig hiszem, hogy a boncmesterek / tiszteletére nadrágot váltottál volna” (Sári, ne vigyorogj rajtam). Mayát a költő ínyencségekkel próbálja kicsalogatni a sírból (Álom), a nők pedig – halottak és élők – huzakodnak az élőért:

„Maya és Sára hív,

Mari marasztal.”

Egy fókuszba lobban szerelem, politika, halál – és a személyes felelősség, mindenért:

„Nagy Imre, Sára. Hogy a kettő

nem egy tészta? Tényleg nem?

Hát? Nem öltem meg. Illetve nem?

Ki is ölte – halta meg őket? Senkisem?”

Sáráról, talán utoljára

A testi romlás tudata és képei – mint fentebb már utaltunk rá – a húszas éveiben járó Petri verseiben is megjelennek. Jó tíz évvel később az önundor kifakadásával köszönti magát harminchetedik születésnapján:

„Izzás szagára bódul föl a baromlény.

Tisztálkodik a tisztátalan állat.

Pucolja pórusait,

harminchét éves, balkáni módon agyonhasznált testét.”

Önarckép

A halál folytonosan elérhető közelségben van:

„Harminchét évet?

Vagy három napot

tartogat még számomra a sors”

– írja ugyanekkor egy másik versben, amelynek a címe csupán egy kérdőjel. Pontosan egy évvel korábban hasonlóképpen:

„harminchat évem oda már

gyűl éveimnek soka már

nagy baj nem érhet sem nagy kár

sötétebb folyam sodra vár”

Születésnap előtt

Barátai ez idő tájt folytonosan temették Petrit, újra meg újra elmondták, ezzel az életmóddal, az állandó ivással, intenzív dohányzással papírforma szerint már nem is volna szabad élnie. A halálközelség élményét azonban valószínűleg nem annyira a fizikai összeomlás tényleges lehetősége váltja ki, hanem inkább a létezés céltalanságának az élménye. „[M]inek élsz még?”, kérdezi a tizennégy éve halott K. S.

„Ambícióm annyi se, mint a síri holtnak,

kit bizgatnak a kukacok és haló

pora fölé nem-romló sírkövet álmodik.

Eleget éltem, s láttam.”

Horatiusi

Ennek a versnek, amelyben a lírai én hervasztó kelet-európai környezetével eggyé válva tesz hitet a semmit sem akarás antik eszménye mellett, az ad különös súlyt, hogy a költő leginkább életigenlő, leginkább a világ felé forduló versgyűjteménye utolsó előtti darabjaként, voltaképpen az Örökhétfő kötetzáró verseként jelenik meg. Ez azt jelzi, hogy Petrit a létezés céltalanságának meggyőződése és személyes élménye akkor sem hagyja el, amikor a költészetté váló politikaélmény és a szerelemben megtalált bizonyosság betölteni látszik életét.

De az arányok azért számítanak. Az utolsó, 1999-ben megjelent kötetben, amely a címével is – Amíg lehet – az utolsó erőfeszítésre utal, a minek? kérdése, a feleslegesség domináns szólammá válik:

„Szeretném tudni, miért vagyok itten,

ahol már semmi szükség nincs reám.

Fetrengek kukacként a porban itt lenn,

nincsen se jövőm, se tavaszom, se hazám.”

Szeretném tudni

„Mikor nem írok verset: nem vagyok”, írta a Vagyok, mit érdekelne című versében, amelyet József Attilával feleselve, a maga ars poeticájaként a Versek 1971–1995 címmel megjelent gyűjteményes kötete végére helyezett. Az Ami mégis ezt a hitvallást is visszaveszi:

„Verset is csak azért írok, hogy

teljen-múljon valamiképp az idő,

amíg eljő az idő, hogy kileheljem

végre a lelkem; egyszerűbben szólva: kifingjak.”

A bármikor bekövetkezhető halál közelsége – a halál tudomásulvétele, a halál rettenete és az elmúlás vágya –, a halálköltészetnek ez a különös elegye döbbenetes szépségű sorokban válik érzékletessé a harmincas évei második felében járó Petrinél is:

„Nem adatnak a hűs nyárvégi esték,

csak a hirtelen, hideglelős öregség.

De úgy fordulok be az ismerős uton,

hogy a megállóig már nem. És tudom –”

Halálrajz

Vagy:

„Készületlen s mindenre készen

üldögélek a napsütésben

jöjjön a megváltó sehol.”

Ábránd

Mégis más azonban akkor foglalkozni a halállal, amikor közelsége orvosi bizonyosság. Petri tudatosan készült rá, hogy a halálát költői anyaggá formálja:

„Egyfajta orvosi kíváncsisággal

regisztrálom az életfunkciók

fokozatos apadtát/megszűnését”

Tengerparti elég

Majd Wittgensteinnel vitázva („A halál nem eseménye az életnek”) hozzáteszi:

„Na de a haldoklás. Az bizony

esemény. Méghozzá a javából!”

Ebből a figyelő pozícióból születik – most már valóban az utolsó periódusban – a Búcsúzás című vers halálhedonizmusa:

„kiélvezem a maradék időt,

mint ínyenc a húsos cubákokat

– csontig lerágom végnapjaimat.”

Ahogy a politikában lehetnek pillanatok, amikor harag, erkölcsi parancs és elhatározás eggyé olvad – Nagy Imre halált vállaló döntése, Szabó úr „Soha többé” kiáltása –, a haldoklásnak is lehet etikája, sőt, esztétikája is. Akárcsak a politikában kivégzett Perl Gellért, itt is egy felmenő, a haldokló, látszólag már öntudatát vesztett nagyapa a jelkép és példa:

„[…] És akkor

átsuhant egy nővérke a kórtermen,

a nagyapám feléje fordította a tekintetét,

és tagoltan, érthetően így szólt:

»Köszönöm, kisasszony,

minden nagyon finom volt.«

Hajnalban exitált. Most már soha

nem fogom megtudni:

miféle »minden«

és milyen értelemben

volt »nagyon finom«.”

Nagyapám abgangja

De a halandó kreatúra mégsem tud rettenet nélkül szembenézni a halállal:

„Sohase hittem volna,

szánalmas állapot,

hogy így kapaszkodom,

hogy élni akarok.”

Megjött a tél

A félelem beismerése és az önmagával szemben is kíméletlen irónia a költő utolsó gesztusa:

„»Ilyen finoman, csendesen?

Beszartál, édes öregem?«

»Be én.«”

[Az utolsó napokból]

Egymásba kapaszkodás, menedék és aggodalom, nem tudom, meddig, de őrizem a szemedet – az öregkori szerelemnek ezeket a toposzait Ady rögzítette egyszer s mindenkorra a magyar lírában. Élete utolsó tíz évében Petri Pap Mari köré építi szerelmi költészetének új korszakát. S közben végigjárja Ady stációit is, a megtartó összetartozás érzését, ha nem is világok pusztulása, de a világ szétesése közepette, a féltlek, mert félek, félek, mert féltlek élményét. A Maya-szerelem bomlása teli van bizonytalansággal, szégyenkezéssel, s egyúttal része a rendszerváltás-szerepváltozás kínos, zavaros folyamatának is:

„új világ, új szerelem

kékvirága

kecsegtet, lidérckedik

– csal a lápba?”

Valami ismeretlen

Az egykor kíméletlen férfi mentegetőzése pedig hamisan cseng, gyenge, és még költőileg is erőtlen:

„Közhülyeséget, közaljasságot

– talán – sikerült elkerülnöm,

no de a magánélet? Esendőségem

biztos tudata: inkább komótcipő

mintsem mentség…”

Mayának

Ennél jobb volt – bizony, így van:

„az a feldúlt lakás,

mit feldúlt!? Szétvert bútorok, bezúzott

tükrök. Így »reagálta le« Maya

a történteket. Fel is pofozott

engem s Marit.”

Így kezdődött

Az új szerelem más, mint az előző volt. Nem bozóttűz, nem komor evezés a gyönyörért a hajnali Styxen. De azért szerelem a javából. A hajdani macsó lábujjhegyre állva teszi a szépet a kokett kis hölgynek, akit gótikus kastélynak és rokokó estélynek lát, de „szőrösdeszkának”, „laposabb, mint a tetű”-nek szidalmaz, ha el kell viselnie a távollétét. Az éjszakák magányos vándora sóvárogva várja haza Marit. Nem bír meglenni nélküle.

A költő és Maya egy húron pendült. A bozóttűz szerelembe belefért, hogy a költő Maya télikabátzsebébe hányt, és az is, hogy éjfélkor vele tartott a Fiatal Művészek Klubjába (Egy szigorúan ellenőrzött klub). Mari „reggelente túlteng, / vadul mosogat, ágyaz”, és amíg a költő megiszik egy fél pohár sört, Mari „megszervezi a hátralévő életet” (Mari bűnei). Ebben az odi et amo viszonyban mintha a férfi lenne a kiszolgáltatottabb, ő az, aki szeretne „nesztelenné halkulni”, aki puhán fordítja a kulcsot, hiszen – minden férfisoviniszta papírforma ellenére – ő az, aki igyekszik „megtapadni is rajtad, mint a tapló / élősködni rajtad, mint a fakín” (Házasságterápia). Ez a bocsánatot kérő tartás – Petri életében először – a sírig, sőt, a síron túl is megmarad:

„Egyre ingerültebb vagyok attól, hogy

haldoklom,

Mari egyre ingerültebb attól, hogy én

egyre… ad infinitum.

De a temető szép lesz.

[…]

Mari meg rájön arra, hogy nem is

volt olyan rossz velem – mindent

összevetve.

Hogy néha nevettünk,

és néha összeért a föld az éggel.”

Sírig tartó szerelem

Az élni akarás és az elmúlás vágya huzakodásában Mari a pozitív pólus, a túlvilági nők hívásával szemben a megtartó erő. „Egyetlen cérnavékony szál köt az élethez: / Pap Mari. Ő, csakis ő.” (Ami mégis) Az összetapadás, a Legyél a közelemben! Lássalak mindig! vágya, a másikért való szorongás, amelyet játékos-ironikus formában az Alternatíva című vers beszél el, a túlélőért való gondban lépi túl a szerelmes önzés körét. Az utolsó hónapokból való Ha majd József Attilát idézi – ezúttal irónia nélkül:

„Ha majd itthagylak téged,

kérlek, ne félj,

majd óvlak odaátról, hogy ne érj buta

véget,

hogy ne boruljon rád hirtelen az éj.”

A „búskomorság rutinja” végül is elkerülte a költőt, de a „Minek élsz még?” a „se jövőm, se tavaszom, se hazám” monotóniája beborítja az utolsó évek verstermését. Az igaz állítás, hogy Petrinek nincsenek rossz versei, nem feltétlenül válik javára kései költészetének. Éppen mert a versek színvonala egyenletes, mert alig van olyan, amelyet sikertelen darabként félre lehetne tolni, csak még inkább érezhető a témák, olykor a megfogalmazások visszatérése, ismétlődése. A mellőzhetetlen feladat, a költő minden versének egybegyűjtése, az olvasói élmény szempontjából kontraproduktív: az emlékezetes, nagy versek újraolvasásának élményét is lefelé nivellálja a jó versek sokasága.

Petri – leírni is közhely – ízig-vérig lírikus a szó babitsi értelmében: csak önmaga bír versének hőse lenni. Ugyanakkor líráját leginkább talán az érzések, helyzetek, személyek ábrázolásának pontossága teszi kivételessé. Nagy kár, hogy nem írt szépprózát. Megíratlan elbeszéléseiért azonban kárpótolnak epikus versei. Ilyeneket a korábbi kötetekben is találunk, ott van például a Novella című a Körülírt zuhanásban vagy a Bibó temetése, a 65 karácsonya, az Egy kevéssé vizsgált, ám lényeges hőstipus. Mintha azonban a lírai pillanatból induló „aktuális” témák fogytával megnőne az emlékező versek aránya: Részlet, Tévutak és zsákutcák, Proton, Kizökkent idő, A Brazil. Bán Zoltán András, aki úgy véli, Petri egész 1989 utáni költészetét a bizonytalanság, az erőlködés jellemzi, az epikus versek között találja meg a korszak egyetlen makulátlanul nagy versnek minősített opusát, a Hogy elérjek a napsütötte sávig címűt. Véleményével nincs egyedül, sokan érzik úgy, hogy a pincealmon lezajlott iszonytató szeretkezés után az utolsó sorokban felzengő tágasság, az undor és a szégyen meg a zúgó szél nyújtotta komor feloldozás kontrasztja önmagában nagy költészet, s egyúttal a mélyből a fény felé törekvő emberi létezés jelképe. Magam mégsem tudom ezt a verset a kedvenc Petri-verseim közé sorolni, ennek azonban nem esztétikai okai vannak. E dolgozat írása közben erőt kellett vennem magamon, hogy újra elolvassam, és csak többszöri nekifutás után sikerült a végére érnem. Amikor azokhoz a sorokhoz értem, hogy

„Avas szájszaga volt, ajka pikkelyes,

nyelve,

szájpadlása száraz, mintha egy üres

szardíniásdobozban

kotorászna a nyelvem – mindjárt

fölvérzi az éles perem.”

– olyan undor fogott el, hogy nekem is úrrá kellett lennem a perisztaltikán. Talán azért éltem át a verset más versolvasóknál erőteljesebben, mert a ’60-as években én is sokat üldögéltem egyedül éjszakai presszókban, és megesett, hogy beszélgetésbe elegyedtem efféle rongycsomó asszonyokkal. Viszolygásomnak a verstől tehát nem esztétikai okai vannak. Vagy… ki tudja, kérdezhetném Petri stílusában. Meglehet, éppen a saját undorunkra való ráismerés az esztétikai átélés lényege. Petri elbeszélő versei közül A nagy utazás a kedvencem, amely címével ironikusan Németh László proszovjet színművére, Az utazásra utal. Tetszik a széles, távoli indítás, ahonnan az elbeszélő mintegy véletlenszerűen jut el tárgyához, a moszkvai utazáshoz, amelyet Petri még tűrt költőként abszolvált 1971-ben. Minthogy éppúgy nem tudok oroszul, ahogy Petri sem tudott, nekem is egzotikus gyönyörűséget okoznak a magyar szövegbe ékelt cirill betűs szavak, különösen a Job tvoju maty, amit így leírva sehol másutt nem láttam. A hosszú felvezetés után a lírai én tankként nyomulva végre kezébe kapja a két deci vodkáját, és eggyé olvad – miként a Nosztalgia című versben olvassuk – a szövetségbe forrt szabad alkoholisták sokaságával. Még hogy elidegenedés! Szó sincs róla: „Minden / szép. Boldog vagyok.”

Isten?

„Én, a hitetlen” – mondja magáról Petri a Vas István halálára írott versében („Eszmék és tánclemezek”). A hitetlen,

„akinek csak egy élete van, ez az

egyetlen, egyenetlen,

ez a köves, sáros, süppedékes,

göröngyös út,

aminek a végén az ember egy

gödörbe jut

[…]

És így abban sem hihetek, hogy

»odafenn

találkozunk«; énnekem mínusz 273 °C

a menny.”

Nincs is szüksége rá, hogy higgyen a túlvilágban. „Ilyen a természetem: / nem tudok felejteni”, mondja magáról. A régmúlt képei a jelen lévő pillanat élességével élnek a tudatában. „Fekszel a konyha kövén. A lakás tele gázzal. / Hagytam, hogy meghalj.” A halottak – és a bűntudat – vele élnek, az élőknél élesebb kontúrokkal. Kísértetiesség, síron túli hókuszpókusz nélkül mennek át a szobán, beszélnek bele az életébe. Maya is, mint egy kimerült, kissé unott és nyűgös nő utasítja el, hogy a lazac és a whisky kedvéért kikeljen a sírból. A Szabó Lőrinccel való túlvilági találkozást a „tegyük föl, hátha” iróniája teszi tökéletesen földivé.

Mégis a hitetlen, mondhatni elszántan ateista költő meglepően sokat foglalkozik Istennel. Első kötete egy, a többi verstől elkülönülő, dőlt betűvel szedett fohásszal zárul: „Horgodra tűztél, Uram.”

A vers voltaképpen az istenes költészet egy, a Bibliáig visszavezethető toposzát támasztja fel: a szóló – a próféta vagy a költő – Isten választottja, aki azonban, Jónás módjára, rühelli a prófétaságot. Petri újítása – bár ez a szemlélet Babitsétól sem idegen –, hogy a maga szerepét groteszknek („Huszonhat éve / kunkorodok, tekergek / csábosan”), a feladatot pedig Isten tévedésének („Nyilvánvaló, / hogy folyódban nincs hal”) látja. De talán ennél is fontosabb, hogy Petri egész lírájának természetes, a mindennapi beszédhez közeli nyelvén szól az Úrhoz is:

„Szép volt

kiválasztottnak lenni.

De most már szeretnék

szárítkozni, mászkálni a napon.”

Ahogy a barátjának mondja az ember az uszodában: Most már szeretnék leszáradni és napozni egyet. Az Örökhétfő záróverse újból a kiválasztottságról szól:

„Isten egy szem

rohadt szőlője, amit

az öregúr magának tartogat

a zúzmarás kertben.”

A vers címe kertelés nélkül: Én. Furcsa, rigolyás lény ez az Isten, furcsaságát mutatja, hogy egy rohadt (aszúvá töppedt?) szőlőszemet őrizget magának a késő őszi kertben. Ez a rigolyás Isten telepszik a költő ágyára, hogy szálanként cserélje ki a teremtmény szakállszőrét, és vezeti parasztból lett generálisként követőit „mind távolabb portánktól” – talán tévútra, talán a semmibe (Teozófia).

Petri kötekedő, perlekedő viszonyban van Istennel, minduntalan vitatkozik vele, de azért van respektje előtte, ezért szégyenkezik, hogy Isten ebben a tébláboló állapotában látja (Az vagy nekem). Ahogy szégyellte előtte vétkeit, amikor még fiatal költőként a Mint levetett című verset írta. A feleselő párbeszéd a halálközeli versekben is folytatódik:

„Nem volt elég? Legyen már végem!

Vagy azt mondod, Uram, hogy még nem?

Netán kegyesen búcsút intesz,

S tovább-létemtől eltekintesz?”

Sírvers

Ennek a vitatkozó-feleselő viszonynak Istennel ugyancsak megvannak az ótestamentumi gyökerei. Isten maga készteti a szenvedő embert, hogy vitázzon vele. Jób könyve rá a példa: „Mit perlekedik a Mindenhatóval az akadékoskodó? Aki Istennel akar vitatkozni, feleljen neki!”, mondja az Úr a viharból Jóbnak. Majd kérdezve – és gyerekesen dicsekedve – tanítja a szenvedőt: „Én kérdezlek, te meg oktass engem! Semmivé akarod tenni az én igazságomat? Bűnösnek mondasz engem, hogy te lehess igaz? Van-e olyan kardod, mint Istennek? Tudsz-e olyan hangon mennydörögni, mint ő?”

De van persze közelebbi és kevésbé fennkölt előképe az Istennel folytatott perlekedő vitának. Tóbiás, a tejesember vitatkozik így az Úrral, szekere bakján ülve Sholem Aléchem novellafüzérében meg a belőle készült világsikerű filmben. De akár a magasztos bibliai szöveget olvassuk, akár a fülbemászó muzsikát idézzük az emlékezetünkbe, mindkettőben érezzük a nagyon közvetlen, kötekedő-baráti, személyes és – tegyük hozzá – nagyon zsidós viszonyt Istenhez. Úgy tetszik, még csak hinni sem kell Istenben, hogy ez a viszony létrejöhessen, és a líra tárgya lehessen. Elég hozzá a „szerbzsidómagyar” költő kapcsolata ezzel a hagyománnyal, és a vágya arra, hogy mégiscsak létezzen az a valóság feletti valóság, amelyben nem hisz. A párbeszéd ezzel a nem létező létezővel az utolsó napokból származó versben ismét a fohász hangján szólal meg: „Uram, hadd éljek egy kicsit még, / mielőtt végleg elpihennék.”

Mentegetőző jegyzet

Nem tudtam nemet mondani a Holmi szerkesztőségének megtisztelő felkérésére, hogy írjak Petri György Összegyűjtött verseiről. Húzódozásomat látva az egyik szerkesztő rám pirított: kötelességem Petriről írni. Feltehetőleg arra utalt, hogy én is szerkesztője voltam a szamizdat Beszélőnek, amelynek ő volt az egyik kezdeményezője, majd munkatársa volt az 1990 után megjelenő hetilap Beszélőnek, amelynek egy ideig én voltam a főszerkesztője. Nem tartoztam a költő legközelebbi barátai közé, de egy baráti társaság tagjai voltunk. Vállaltam a feladatot, bár megrettentett. Belegondoltam, hogy mintegy harminc éve nem írtam „szakszerűen” irodalomról. Tekintetbe véve, hogy ezt megelőzően mindössze tíz éven át írtam – nem nagy számban – kritikát, néhány (mondjuk) esszét és főképp belső használatú lektori jelentést, a harminc év aligha tekinthető kihagyásnak. Pontosabb pályaelhagyásról beszélni.

Amikor irodalommal kezdtem foglalkozni, az irodalmár, a kritikus a művek „eszmei mondanivalóját” kereste. A lejáratott kifejezést később az „üzenet” váltotta fel, de az elemzés továbbra is arról szólt, hogyan viszonyul a mű kora társadalmi valóságához. Minthogy a létező szocializmust akkor sem kedveltem, kortárs művekről írván azt próbáltam feltárni és egyúttal elleplezni, hogyan bírálja a szerző ezt a világot – magyarán a rendszert. Elleplezni azért, mert a leplezetlen feltárás feljelentésszámba ment volna. A politikai dekódolás-kódolás háttérbe szorította az esztétikai elemzést és értékelést.

Beleolvasva a Petriről szóló hatalmas mennyiségű irodalomba, rájöttem, hogy a poétikai elemzést, amely a korszerű irodalomértés egyik legfontosabb eszköze, nemhogy megcsinálni nem tudom, még a nyelvét is alig értem. Közben pedig úgy éreztem, Petri nem szorul elemzésre, költészete éppen azzal hozott fordulatot, hogy a versei „egy az egyben” arról szólnak, amiről szólnak. És ez nemcsak a politikai költészetére igaz, hanem szerelmi és halállírájára is. Petri attól nagy költő, hogy a világban létező dolgokat, amelyek egyúttal személyes élményei is, pontosan úgy írja le, ahogy azok vannak. Hozzám pedig azért áll annyira közel, mert a verseiben felidézett érzésekben és élményekben a sajátjaimra ismertem. De ezzel valószínűleg igen sokan vannak így, azért volt Petri, főként a ’80-as években, annyira népszerű. De vajon mit lehet írni egy költőről, akiről újra meg újra azt írnám le: így van, pontosan úgy van, ahogy a költő mondja.

Végül is ezt tettem. Karinthy nyomán csak azt mondhatom: „És ha neked ez nem képez irodalomértelmezést / Kedves… hát akkor nem irodalomértelmezés.” Nekem mindenesetre hallatlan élvezetet okozott, hogy majd’ három hónapon át – elorozva az időt a sorsüldözött menedékkérőktől és kedvenc börtönlakóimtól – újra meg újra elolvastam Petri verseit, újra átéltem a szamizdatos éveket, hatásukra kibékültem a barátnémmal, eveztem a hajnali Styxen, tapadtam hozzá, mint a fakín, s végül a versek egy részét belemásoltam a fenti írásba, más részét pedig újramondtam prózában, a magam botladozó szavaival.

Köszönöm a Holmi kitartó szerkesztőinek. Hadd fejezzem ki hálámat nekik és a gyűjteményes Petri-kötet szerkesztőinek azzal, hogy ide másolok két kiadatlan alkalmi verset. Mindkettő a Valahol megvan dedikált példányában található a költő kézírásával:

„Éljen Kőszeg,

az ütőszeg;

őt kövesse minden avar,

besenyő, jász-kuhn és magyar!”

[…]

„Romlunk és avulunk.

Holnap feljavulunk?

Tudja az Isten – – –

Ferinek, születése félévszázadának tűnő pillanatában, a tünékeny Petri 1989. április 27.”

Holmi, 2004. július

Szerelmeink fájdalmas szabadsága

A 2006-os év végén nyugdíjba mentem, azaz politikával sem képviselőként, sem jogvédőként nem kellett hivatásszerűen foglalkoznom. Publicisztikát persze továbbra is írtam, de megpróbáltam kialakítani egy olyan műfajt, amely a publicisztika, az önéletrajz és az irodalom határterületén helyezkedik el. A K. történetei címmel megjelent önéletrajzi tárcasorozat többé-kevésbé igazolta, hogy a próbálkozásnak van értelme. Ennek alapján fogtam bele az alább következő, majdnem kisregény terjedelmű elbeszélés megírásába. Írásomat a Holminak szántam: itt a szerkesztőség, de különösen Réz Pál általában szívesen fogadta a jelentkezésemet. Ez az írás mégis merev elutasítással találkozott. Bár a szerkesztők hiteles esztétikai érvekkel támasztották alá a véleményüket, maradt bennem némi gyanakvás, hogy a szerkesztőknek legalábbis egy része túl közelről ismerte azokat a történeteket, amelyeket leírtam. Hiszen többé-kevésbé egy generációhoz, egy baráti körhöz tartoztunk, a történeteket, amelyeket elmeséltem, nagyrészt ők is ismerték, olykor jóval közelebbről, mint én. Az elutasítás nyomán azt kellett tudomásul vennem, hogy nem vagyok író, és nem is leszek az: hiányzik belőlem a meseszövés szabadsága és bátorsága. A kisregény David Makszimovics Sosztak álnéven jelent meg az online Beszélőben, visszhangja azonban alig volt.311

Kedves Olvasó!

Betöltötted a tizennyolcadik életévedet? Ha nem, arra kérlek, hagyd el ezt a ciklust, olvass el bármi mást a kötetből.312 Ha elmúlt tizennyolc éves, persze akkor is megteheti, hogy elfordul ettől a ciklustól, mert nem kíván szokatlan, bizarrnak tetsző szexuális kapcsolatokról olvasni; úgy véli, hogy a szereplők túl sokat beszélnek, túl hosszan magyarázzák a kapcsolataikat; erotikus történeteket akart olvasni, és úgy látja, hogy ezek a történetek nem is igazán erotikusak.

Ha valaki mégis elolvassa az alábbi irodalminak szánt történeteket, ne törje a fejét, hogy az egyes szereplőknek ki vagy ki volt a modellje. Ki volt, mert e modellek nagyobb része már nem él. De egyébként is vegyítettem a figurákat, egy hajdan élt személy több néven is szerepel, vagy különböző embereket olvasztottam egy szereplővé. Ha valaki rá akarna kényszeríteni, hogy mondjam meg, ki kicsoda, bizony nagy bajban lennék.

Orosz társaság ül az asztal körül, a jelenlévők a kereszt- és apai nevükön szólítják és önözik egymást, mintha egy orosz elbeszélést olvasnánk. De a szereplők akár budapesti ismerőseink is lehetnének, a házibuli lehetne Budapest Belvárosában, az Arhangelszk kávéházat hívhatnák Hungáriának vagy New Yorknak is, a szex pedig nemzetközi. Az orosz díszletek csak nyilvánvalóbbá teszik, hogy rólunk szól a mese.

A sors és a számla

Symposion szerelmi szabadságról

Önvédelmi hűtlenség

M. kormányzóság székvárosának, azaz B. városának egyik lerobbant, de az átlaghoz képest tágas lakásában véget ért a vacsora. Az asztalon alma, szőlő, pár szelet házi készítésű kecskesajt, az egyik tányéron az előételként feltálalt kaviáros palacsinta maradványai. Az asztal körül ülők lecsíptek egy-egy szőlőszemet, de már mindenki jóllakott, inkább a vodkás- meg a borospoharakat ürítgették. A vendégek húsz–harminc évvel, egyesek negyvennel, voltak fiatalabbak, mint a hetvenes éveiben járó házigazda, Fjodor Fjodorovics Kurganov. Az öreg a múlt század közepe táján az Irodalmi Hivatalban volt tisztviselő, afféle a szerzőkkel óvatosan összejátszó cenzor. Aztán mindenféle zavaros ügyekbe keveredett, hol fizikai munkát végzett, hol állástalan volt, többször bekísérték a Harmadik Ügyosztályra, de végül megúszta börtön és száműzetés nélkül. Fjodor szerette a nála jóval fiatalabbak társaságát, megállás nélkül mesélte a történeteit a hajdani időkről. A fiatalok néha unták a sok beszédet, idegesítette őket, hogy az öreg úgy beszélt az ötven évvel ezelőtti ismerőseiről, mintha nekik, fiataloknak is tudniuk kellene, ki kicsoda volt a múlt század második felében, de a történetek időnként mulatságosak voltak, a vacsora ízletes, a vodka meg a bor bőséges, így hát újra meg újra elfogadták Fjodor meghívását. Ráadásul úgy hírlett, hogy az öreg valaha nagy széptevő volt, mások szerint egyszerűen szoknyapecér, aki minden nőre ugrott, akinél némi esélyt látott valami kalandra. Bizony rozogán, hajlott háttal is úgy nézett harmincas nőkre, mintha még bármi megtörténhetne. Azok közül pedig egyesek ígérgetős viccelődéssel köszönték meg a vágyakozó pillantását.

A beszélgetés ezúttal is a szex körül forgott – a politika megint éppen hervasztó korszakba lépett, arról nem volt mit beszélni. A fiatalok a múlt század hatvanas–hetvenes éveiről faggatták Fjodor Fjodorovicsot: úgy tartották, ez a két évtized a szerelmi szabadosság nagy árhullámának a korszaka volt. Fjodor a vállát vonogatta.

– Nem volt az emberiség történetének – mondta – olyan korszaka, amikor a szabadosságnak ne lett volna tere, gondoljunk a középkori karneválokra vagy az Ezeregy éjszaka történetére a féltékeny dzsinnről, aki asszonyát egy palackban őrizte a tenger fenekén. De hiába a szoros őrizet, a nő egy láncon hetven aranygyűrűt hordott a nyakában: valamennyit azoktól a férfiaktól kapta, akikkel megcsalta a féltékeny dzsinnt: „Ha száz gyűrűm lesz, otthagyom ezt az ostoba dzsinnt, intett a nő nevetve az árnyékban hortyogó szörny felé, miután a két rémült herceg parancsa szerint a kedvére tett, két újabb gyűrűvel szaporítván az asszony gyűjteményét.”

Vera Ivanovna Kolenkina, egy alig huszonöt éves kreol szépség, akinek arcbőrét már tavasszal kakaószínűvé barnította a kaukázusi sípálya napfénye, komolyan bólintott:

– A beduinoknál nemegyszer előfordul, hogy a kétéves sivatagi vándorlásból hazatérő férfit hat–héthónapos csúszó-mászó csöppség fogadja a sátorban: „Az utolsó éjszaka lettem várandós, mielőtt elmentél a nagy útra, magyarázta az asszony. Ez a kis ártatlan megérezte, hogy nincs itthon az apja, bánatában elaludt a hasamban, és csak akkor ébredt fel, amikor megérezte, hogy közeledsz. A férfi boldogan emeli a magasba a kisfiút, nem kételkedik az asszony szavaiban, hiszen néhány éve maga a kádi hirdette ki az ítéletet: ha az apa távol van, a gyermek akár három évre is elaludhat a várandós asszony hasában. Az asszony hűtlenségét csak akkor lehet bizonyítottnak tekinteni, ha a férfi három év és kilenc hónapnál hosszabb ideig volt távol a sátrától.”

Vera kulturális antropológiából írta a doktori munkáját a birodalom székvárosában. Fjodor Fjodorovicsnak láthatólag kicsit sok volt ennyi egyetértés.

No, azért a múlt századi szabadosságnak megvolt a maga különleges jellege – mondta tanáros pedantériával. – Mert szabadosság persze mindig volt, de elvet, Sade márki kora óta az én századom csinált belőle. Sőt: Sade idejében csak azt mondták, mindent szabad, az erkölcsi tilalmak egy régi világ babonái. Az én időmben viszont a szabadosság mondhatni kötelező volt. A fiúk-férfiak irigykedve néztek Fjodor Fjodorovicsra: „de jó lenne most is egy kis kötelező szabadosság, akár itt helyben” – ez tükröződött a tekintetükben, Fjodor Fjodorovics gyorsan lehűtötte őket:

– Azért senki nem fordulhatott oda az asztalszomszédjához, hogy te, Mása, menjünk át a szomszéd szobába, bújjunk ágyba, hiszen te éppen olyan szabadelvű vagy, hogy úgy mondjam, haladó értelmiségi, akárcsak én. Akármit beszélnek is a nővédők, valójában mindig is a nők választottak. Persze nem azokról az időkről beszélek, amikor a házasságközvetítő a szülőkkel egyezett meg, és a fiatalok az esküvőn látták egymást először. De Andrej herceget is Natasa Rosztova szemeli ki, és bolondítja magába a híres báli jelenetben. Aztán Andrej halála után megint csak Natasa dönti el, hogy Pierre Bezuhov lesz a férje. Persze Pierre régóta szerelmes belé, de sosem mert volna kezdeményezni, ha Natasa nem adja az értésére, mi a dolga. Vagy ötven évvel ezelőtt egy idősebb hölgy mesélt nekem a nála is jóval idősebb nagynénjéről. Zinaida néni tizennyolc éves korában a pályaudvaron meglátott egy jóképű férfit, és átvillant rajta, mi lenne, ha ez lenne a férje. Úgy rendezte, hogy a férfi előtt lépjen fel a vonat lépcsőjére, a mozdulathoz bokáig fel kellett emelnie a szoknyáját. Mire a birodalmi fővárosba értek, a férfi megkérte a kezét. Nem lett valami jó házasság, a férfi férjként is szoknyabolond maradt, de ott a vonaton Zinaida néni úgy érezte, a vékony bokájával mindent el tud érni.

Az én időmben azonban ez a hölgyválasz sokkal direktebb lett. Nem volt már szó bokavillogtatásról. A lány odament a nemrégiben elhagyott szerelméhez, megcsókolta a kezét, és azt mondta: „Viszlát, atya!” Aztán odament a lányosan szép fiúhoz, akivel néhány hete járt, tőle is elköszönt: „Szia, Micimackó!” Végül belekarolt a legújabb fiúba, akit ott szedett össze az Építészkocsmában egy fél órája, és vele ment el. Persze előfordulhattak kínos helyzetek, megeshetett, hogy a kiszemelt fiú kimondottan viszolygott a kezdeményező lánytól, és nemet mondott. De a társaságok meglehetősen belterjesek voltak, mindenkinek megvolt a helye a csoporthierarchiában, ha egy nő a maga szintjén választott partnert magának, többnyire nem kellett tartania a visszautasítástól. Ha viszont egy férfi kezdeményezett kéretlenül, azt idétlennek, tolakodásnak tartották.

Egy pillanatra csend lett, a társaság elgondolkodott a hallottakon, a férfiak inkább bosszúsan, a nők nosztalgiával. A szünetet kihasználva majd mindenki újra töltötte a poharát, a téma még sok izgalmas kanyarulatot tartogatott.

– De Fjodor Fjodorovics – szólalt meg Anna Lenszkaja, egy, a harmincas évei közepén járó szociálpszichológus, aki az egyik cigarettáról a másikra gyújtott, bár az újmódi egészségkultusz illetlenné tette az erős dohányzást. – A nőknek bizonnyal volt egy párjuk is. Az mit szólt az új párválasztáshoz?

– Nagyon a lényegre tapintó, igazi szociálpszichológusi kérdés – bólintott Kurganov cseppnyi iróniával a hangjában. – Az a helyzet, hogy nem sokat számított, mit szól a másik férfi. Ha egy férfi ebben a helyzetben féltékenykedni kezd, ha megpróbálja megakadályozni, megtiltani a kapcsolatot, nyomban hímsoviniszta disznónak titulálták volna, aki ósdi képzetek jegyében korlátozni próbálja, hogy egy nő az érzéseit kövesse. A féltékeny dzsinnek nem lett volna jó dolga ebben a világban. Mint a női szabadság ellenségét kigolyózták volna a társaságból, nemcsak azért, mert a tenger fenekén rabságban tartotta a nőjét, hanem pusztán a féltékenysége miatt. A társasági illem parancsai a szabad szellemű társaságokban még szigorúbban érvényesülnek, mint a régimódi, vaskalapos társaságokban. Szabadon gondolkodhatsz, de azért nem nagyon fogadják el, hogy az éppen fontosnak tartott témákról mást gondolj, mint amit gondolni és mondani szoktak. – Fjodor Fjodorovics elhallgatott, aztán hozzátette: – Sokat lehetne erről beszélni, de akkor biztos egymásnak esnénk, és erről vitatkoznánk hajnalig. Pedig úgy sejtem, a szabadelvű szex ma este mindenkit jobban érdekel, mint a szabadelvű normakövetés.

– Arany élete lehetett akkor a nőknek – sóhajtott fel Akszinya Lavrova, egy babaarcú szőke pszichológushallgató, akinek láthatólag most sem volt sanyarú a sorsa: egy huszonöt, egy harmincöt meg egy negyvenöt éves férfi fogta szoros gyűrűbe.

– Azért ezt se kell eltúlozni – mormolta Kurganov. – Emancipáció ide vagy oda, a nők társasági helyzetét nagymértékben a párjuké határozta meg. Egy alfahím párja pusztán ennek a révén magasan állt a hierarchiában. Ha ehhez még csinos is volt, okos, szellemes, ha volt súlya a személyiségének, ez csak növelte a rangját. Persze a két dolgot nem lehet mereven elválasztani. Az alfahím azért engedte, hogy a párja kiszemelje, és magához kösse (ne feledjük, a nők választanak), mert a csábító, vagy hadd használjam ehelyett a régimódi szó helyett az aspiráns kifejezést, mert megfelelt a férfi ízlésének, és egyébként is, hogy úgy mondjam, rangbéli volt. A sikeres párválasztás azonban nem feltétlenül jelentette azt, hogy a nő felhagyott a vadászattal. Jurij Nyikolajevics Brodszkij, úgy fél évszázada vitathatatlanul vezére volt a társaságának, fiatal, kritikus szellemű értelmiségiek tág baráti körének, akiknek a számára az igazság keresése fontosabb volt, mint a hivatali előmenetel. A karrierépítést ebben a társaságban határozottan megvetették. Jurij kíméletlen módon tudott vitatkozni, de éles elemző készsége értő figyelemmel párosult: ismerőseinek, barátainak a szellemi produktumait olyan alaposan és olyan beleérző képességgel értékelte, hogy még az is odaadóan hallgatta a véleményét, aki egyáltalán nem értett egyet vele. Jurij köpcös ember volt, és megvolt benne a kiemelkedő képességű, alacsony termetű emberek védekező agresszivitása, lásd Napóleon. A feleségével, a fürge szellemű, ironikusan okos Maja Cserkaszovával álompárt alkothattak volna, és valójában alkottak is, noha Maja mindenki szeme láttára viszonyt folytatott Jurij íróbarátjával, a nőiesen finom alkatú Borisz Vavilovval, akinek mozgása, halk beszéde mintegy az ellentéte volt Jurij robusztusságának. Kézenfekvő lenne azt gondolni, hogy Majának minden szellemi-társadalmi kapcsolódásuk ellenére Jurij nem volt megfelelő szexuális partnere, inkább Borisz érzéki finomságára volt szüksége. Igen ám, csakhogy amikor a társaságban feltűnt az új csillag, Ivan Dimitrijevics Kondrasin, akkor Maja hamarosan hozzá pártolt át, és el is hagyta Jurijt. Ebben az udvarban Claudiusnak nem kellett meggyilkolnia a királyt, hogy megkaphassa a királynét: a király maga adta rájuk az áldását. A férfiúi féltékenységnek nem volt tere, vagy ha volt is féltékenység, azt illett elpalástolni. A féltékenység biztosan nem hagyományos módon működött. A közös nő mintha inkább összeláncolta volna a két férfit, akik egyébként is jó barátságban voltak. Néha az embernek az volt az érzése, hogy Valerijnak, csak mondtam egy nevet, nem is azért kell Zoja, mert annyira tetszik neki, hanem mert Sura felesége. Vagy fordítva: Zojának nem azért kell Valerij, mert annyira jó pasi, hanem mert Sura legjobb barátja. Mintha valójában a két pasi lett volna szerelmes egymásba, de a szerelmüket nem tudták másként kifejezni és kiélni, csak a közös nő révén. Az úgynevezett másság még nem jött divatba: egy tip-top szabadelvű tudomásul vette a homoszexualitást, de csak távolból. A nőkkel megint más volt a helyzet. Jurijnak persze volt barátnője, Maja azonban mélységesen lenézte Nagya Jurkovszkszkaját, és nem tűrte, hogy Jurij vele mutatkozzék a társaságukban. Jurij pedig elfogadta ezt az értékelést, és valóban csak titkos viszonyt folytatott a lánnyal. Amikor aztán Ivan Dimitrijevics szabályosan megkérte Maja kezét, méghozzá – kitől mástól? – Maja férjétől, Maja pedig elköltözött Ivanhoz, akkor Jurij a kis szexbomba, a kerekképű Dunyka Mihailova személyében végre talált magának egy barátnőt, akit már nem volt hajlandó titkolni. Az okos, önironikus Maja, ezt annyira zokon vette, hogy hirtelenjében úgy kezdett viselkedni az elhagyott férjével, ahogy egy csúfosan megcsalt feleség viselkedik a hűtlen urával. A férfiféltékenység akkor is tilalmas volt, ha a szereplők között nem volt olyan szoros és érzelemgazdag a kapcsolat, mint Jurij és Borisz vagy Jurij és Ivan esetében. Jurij Nyikolajevics következő társa, Irina Kovaljova folytatta Maja Cserkaszova szabad szellemű életvitelét, de szélesebb körben és főképp Maja személyiségének öntörvényű szuverenitása nélkül. Egyszer egy szókimondó kaukázusi, Varlam Kapidze, Jurij rajongó tisztelője, beolvasott Irinának: „Irina, mondta neki gorombán, te a pozíciódat kizárólag Jurijnak köszönheted, ha nem lennél Jurijjal, senki se venne észre. Te ezt a pozíciódat, ahelyett, hogy arra használnád, hogy minden módon erősítsd Jurij öntudatát, akinek az életét mind a szellemi fölénye, mind a sértődékeny, kötekedő természete nehézzé teszi, arra használod, hogy látványosan megcsald Jurijt minden valamire való pasival, akiknek a szemében a te legfőbb sex appealed, hogy Jurij felesége vagy.” Irina érthető módon rettenetesen megsértődött, és nyomban bepanaszolta Kapidzét Jurijnak, az pedig keményen kikérte magának, hogy az így beszéljen a feleségével. A kaukázusi, aki végül már maga sem tudta, igaza volt-e vagy sem, Jurij védelmében beszélt-e, vagy csak sértődöttségből, mert kimaradt a szórásból, aztán nem győzte szégyellni, hogy nemcsak közönséges volt, de ostoba is, vagy fordítva: ostoba és közönséges. Egyébként az idő nem igazolta Varlamot, Irina kitűnő lett a szakmájában, és minden helyzetben kitartott Jurij mellett.

Csend lett, Fjodor Fjodorovics elbeszélésén akár nevetni is lehetett volna, de az elbeszélő hangjából, a hirtelen megtorpanásaiból meg abból, ahogy Kurganov, amikor Dunykáról beszélt, egyszerre zavartan megdörgölte a szemét, még aki nem ismerte a szereplőket, vagy akár a nevüket sem hallotta, megérezhette, Fjodor olyan fajsúlyú emberekről beszél, akiknek még a fura szerelmi kuszaságai is megérdemlik, hogy komolyan vegyék őket. Vagy legalábbis annak ellenállnak, hogy vicces történetté silányuljanak. A szemdörgölés azt sejttette, hogy Dunyka meghalt. Öngyilkos lett.

Fjodor tudta, hogy szándéka ellenére, ő váltotta ki az elkomolyodást, és egy másik, kegyetlen, de mégis könnyebb fajsúlyú történettel próbálta oldani a feszültséget.

– Jekatyerina Scserbakovában – kezdte az újabb történetét Kurganov – volt valami sex appeal, de a vékony szájával, elrajzolt arcával szép nőnek aligha lehetett nevezni. A férje ellenben, Leonyid Petrov igen jóképű alak volt. Ráadásul okos, a szakmájában, mérnökként is sikeres. Jekatyerina, Kátya annyira féltékeny volt rá, hogy muszáj volt megcsalnia.

A vendégek hitetlenkedve néztek Kurganovra.

– Igen, igen – bólogatott Fjodor Fjodorovics. – Az efféle önvédelmi hűtlenség gyakoribb, mint gondolnánk. Ismertem egy asszonyt, aki odaadó hűséggel várta a börtönben lévő emberét, pénzt, csomagot küldött neki, minden alkalommal elutazott a beszélőre a távoli fegyintézetbe, pedig nyomorgott a négy gyerekével, akik közül csak a legkisebb volt az aktuális élettársáé. Közben pedig annyira rettegett, hogy az élettársa nyomban otthagyja, mihelyt kiszabadul, hogy az utolsó héten összeszedett egy alkalmi szeretőt, és a börtönkapuban azzal fogadta, a szabaduló férfit, hogy nem jöhet haza hozzá, mert neki már más élettársa van. Ha az az ember valóban annyira rabiátus, amilyennek a marcona külseje mutatta, akár ott a börtönkapu előtt agyonüthette volna az asszonyt. Ehelyett csak legyintett: „Van ilyen!”, mondta, és elment csövezni, amíg új párt nem talált. A nő ellenben továbbra is ragaszkodott a kiakolbólított férfi emlékéhez is, még évekkel később is féltékeny volt rá. Amikor megtudta, hogy egy nő, akivel az ő embere alkalmilag lefeküdt, (ilyen nő elég sok volt a városban) gyereket szült, rátört a pánik, nem lehet-e, hogy a gyerek az ő egykori emberéé. Nem volt rest, vett egy tyúkot, és felment a nő lakására, aki akkor tért haza a kórházból a férjével, hogy főz egy jó tyúklevest a gyermekágyas asszonynak. Az a legkevésbé sem örült a kéretlen látogatónak, de kidobni se akarta, ha már ilyen szívélyes figyelmességgel érkezett. De azért forrt benne a méreg, mert nyilvánvaló, hogy a látogatásnak valamilyen mögöttes célja van. Miközben főtt a tyúkleves, a vendég, mint sokszoros anyuka, karjába kapta az újszülöttet, a mozdulatában azonban nem volt semmi lágyság. Inkább ellenséges, fürkésző tekintettel vizslatni kezdte a csecsemőt, kitapogatta a fejformáját, az orrát meg főként a fülét nézte hosszan, hogy nem fedezi-e fel a három napos csecsemőn az ő emberének a vonásait. Aztán hirtelen felderült, most már szinte anyai kedvességgel csókolta meg a gyereket is meg az anyját is: nyilvánvaló volt, hogy a szemrevételezés azzal az eredménnyel zárult, hogy ehhez a gyerekhez az ő emberének semmi köze. „Mindjárt kész a leves, mondta, sajnos nekem már mennem kell”, és elviharzott. Az anyuka felkelt az ágyból, szoptatni kezdte az újszülöttet. Bár biztos volt benne, hogy a gyanúsítás alaptalan, hogy a gyerek nem származhatott az alkalmi kalandból, nem tudhatta, hogy a nő, hogyan ítéli meg az újszülött orrának meg a fülének a formáját. Amilyen őrülten állított be, az se volt kizárt, hogy a földhöz csapja a gyereket, ha arra jut, hogy az ő pasija az apja, gondolta. Csak most hasított bele igazán a rémület. És csendes gyűlölettel nézett a férjére, hogy az megtűrte a lakásban a betolakodót. Mondani azonban csak annyit mondott: „Én egy falatot nem bírok enni ebből a levesből.”

A vendégeket lenyűgözte a drámai történet. Vajon megtörtént ez, töprengtek, vagy Kurganov egy novellát rögtönzött a fülük hallatára. Fjodor mint afféle elvetélt irodalmár, szerette irodalmivá formálni a történeteit, a teremtő képzelet azonban, ezt ő állította saját magáról, hiányzott belőle: ezért is nem lett író. De persze azt sem lehetett kizárni, hogy ez a kacér panaszkodás a képzelet hiányáról, ez is csak álcázás volt, és Kurganov kitalált történeteket mondott el, mintha a valóságban megestek volna.

Fjodor Fjodorovicsot bosszantotta, hogy – vajon a szándéka ellenére? – megismétlődött az előbbi helyzet: a vidámnak indult elbeszélés valósággal megdermesztette a vendégeket. Hogy oldja a feszültséget, Kurganov gyorsan visszatért Kátya történetére.

– Ott tartottam – mondta –, hogy Kátyát, úgy gondolom, a saját féltékenysége késztette arra, hogy megcsalja a férjét, akivel egyébként elég jól éltek. Az első adandó alkalommal, azaz a legközelebbi házibulin, felszedett egy éppen szabadon lézengő fiút, bizonyos Szásenykát, aki jóképű volt, és értelmes, csak rettenetesen beképzelt: Adonisznak és Einsteinnek vélte magát. Leonyid egy idő után megunta, hogy mindenki Kátya új szerelméről beszél, fogta magát, és összeköltözött egy finom szépséggel, Kátya hajdani barátnőjével, Nyina Lvovával. Ráadásul megüzente Kátyának, hogy juttassa el hozzá a kulcsait, mert olyankor szeretné elhozni a ruháit, könyveit, amikor Kátya dolgozik, nincsen otthon. Kátyában forrt a féltékeny harag, maga vitte el a kulcsokat Nyina lakására. Bekövetkezett, amire Kátya titokban talán számított is: Nyina nyitott ajtót. Kátya erre olyan erővel vágta a kulcscsomót Nyina arcába, hogy a lány orrát az orvosi ügyeletnek kellett rendbe hoznia, és még örülhetett, hogy a szemének nem esett baja. „Te faszszopó kurva!”, üvöltötte közben a három nyelvet beszélő Kátya, ahogy a stricik szokták lehordani a nőjüket, ha az a vártnál kevesebb pénzzel jön meg a fuvarból. Kátya dühéhez némelyek szerint az is hozzájárult, hogy már az apja meg Nyina apja is feszült viszonyban voltak egymással. Még a hajdani, mozgalmi időkben vesztek össze: kölcsönösen hol ilyen, hol olyan elhajlással vádolták egymást. A Kátyáról meg a kulcscsomóról szóló traccs néhány hét alatt elült, az esetnek nem volt következménye. Ha egy férfi húz be a vetélytársának, vagy pláne, ha a hűtlen nőt üti meg, jó időre kiesett volna a társaságból, és a tettét még évek múlva is elítélőleg emlegették volna. Traccsnak egyébként – tette hozzá Kurganov – a pletykát hívták még Zinaida néni idejében.

Marfa Ivanovna Matvejeva felállt, behozta a szamovárt. Marfáról úgy hírlett, hogy a jó tizenöt évvel idősebb Fjodor Fjodorovics kedvese, de Fjodor ragaszkodott ahhoz, hogy magányos aggastyánnak tartsák, és nem akarta, hogy Marfa hozzá költözzön. Meglehet, ezt Marfa sem akarta olyan nagyon, így is elég gondja volt a zsémbes öreggel. De ha vendégek jöttek, és jöttek elég gyakran, Marfa mindig ott volt, és tartózkodó módon, de félreérthetetlenül háziasszonyként viselkedett. A szamovárban faszén parázslott, a kis porcelán teáskannában teaesszencia feketéllett. Miután letette a szamovárt, Marfa kockacukrot, mézet és szederlekvárt hozott be. Fjodor sorra megkérdezte a vendégeket, ki milyen erősen issza a teát, Marfa pedig a szerint töltött a csészékbe többet vagy kevesebbet az esszenciából. A forró vizet aztán a szamovárból engedte a csészékbe. A legtöbben beletettek a teájukba egy-egy kanálnyit a lekvárból, amelyben a teázó a nyelvével kitapinthatta a feketeszederszemeket. A fiatalabbak a cukrot is a csészébe tették, de Fjodor és Marfa régi szokás szerint a nyelvük alá rejtették a cukrot, úgy itták rá a teát. Ugyanők a tea egy részét, hogy hamarabb hűljön, átöntötték a mély csészealjba, és onnan szürcsölték. A fiatalok inkább kavargatták, kanalazták és fújták a teájukat.

A teázás szertartása úgy szakította meg a társalgást, mint a színművet a szünet. A teázás után ugyanaz a téma gördült tovább, de változott a hangulat, a megközelítésmód.

Pornó és mimézis

– Különféle felmérések meg a bulvársajtó történetei is azt mutatják – szólalt meg Anna Lenszkaja, a szociálpszichológus –, hogy manapság az emberek sokkal többet olvasnak-néznek pornót, mint régebben. – Anna szinte ijesztően sovány, csontos arcú nő volt, de a hosszú, vékony lábával, a nagy, zöldes fényű szemével erőteljes erotikus hatást gyakorolt az erre fogékony férfiakra, sőt, nem egy esetben nőkre is. – Egy nemzetközi kutatás, amelyet a hannoveri Institut für Sexualsoziologie koordinált, azt állapította meg, hogy Európában az emberek átlagosan heti hat órát töltenek pornóval, több mint kétszer annyi időt, mint ötven évvel ezelőtt. Nálunk aligha lehetne egy ilyen vizsgálatot lefolytatni, pedig itt az átlag talán a heti nyolc órát is meghaladná.

A vendégek, főképp a férfiak, persze rögtön arról kezdtek elmélkedni, vajon Anna a saját szokásai alapján jutott-e erre a tudományos felismerésre.

– Arra volnék kíváncsi – folytatta Anna –, hogy ez a megnövekedett érdeklődés kizárólag a kibővült technikai lehetőségek következménye-e, vagy összefügg azzal, hogy visszaszorult a múlt századi szabadosság, amelyről az előbb beszéltünk. Persze a kérdés tudományos kutatása nagyon komplex vizsgálati módszereket kívánna.

A pornó ebben a társaságban megvetésre méltó témának számított. Ha valaki undorítónak minősítette a pornót, gyanúba keverte magát, hogy valójában prűd vagy/és álszent. Ha ellenben érdemben beszél a pornóról, azt sugallta volna, hogy fogyasztója a műfajnak. Szóval a pornót szóba hozni sem illett.

– A pornó unalmas – jelentette ki Akszinya Lavrova, a szőke pszichológushallgató. Ez volt a szokásos, mondhatni kötelező kijelentés a pornóról, ha véletlenül mégis szóba került. Akszinya bájos együgyűsége kellett hozzá, hogy ebben a társaságban mint a saját felfedezését mondja ki a közhelyet.

– Unalmas – bólintott jóváhagyólag Alekszandr Leonyidovics Rogyionov, aki filozófiát oktatott M. kormányzóság székvárosának egyetemén. – Unalmas – ismételte meg, de hangsúlyt kissé felfele vitte, mintha a kijelentése kérdés is lenne. – Levin a naturalizmust bírálva azt állította, az Aeneas és Didó között lezajlott kopuláció kevésbé különbözött Rómeó és Julia kopulációjától, mint a két pár szerelmének érzelmi tartalma. – Levin, Grigorij Jakovlevics Levin az előző század iskolateremtő filozófusa, politikai gondolkodója volt, akit a jelenlévők közül többen is ifjúkoruk mesterének tekintettek.

– Nem tudom, mikre alapozta Grigorij Jakovlevics ezt az állítását – folytatta Rogyionov –, hiszen a két híres nász technikai részleteiről maga Levin professzor sem tudhatott semmit. De a görög vázák erotikus képei, Aristophanes Lysistratéja meg a pompeji bordélyok pornófestményei alapján többé-kevésbé biztosak lehetünk benne, hogy a szeretkezés technikáját tekintve modern korunk semmit sem talált fel, amit a régiek ne tudtak volna. Ennek alapján feltételezhetjük, hogy Aeneas és Didó ugyanazt csinálták a barlangban, amit Rómeó és Julia Julia leányszobájában, leszámítva azt a nem jelentéktelen különbséget, hogy Julia tizenhárom éves szűzlány volt, Didó ellenben tapasztalt, érett asszony. Tehát ha az ábrázolás pusztán a szeretkezés részleteire korlátozódik, akkor a leírásuk vagy az egyéb módon való ábrázolásuk elég hamar kimerül. Innen a pornó unalma… – Alekszandr itt sem eresztette le a hangját, sejthető volt, hogy még van további mondanivalója.

Váratlanul, szokása ellenére Marfa Ivanovna szólt közbe:

– De Szasa – mondta –, miből gondolja, hogy a szerelem érzelmi része olyan sokat változott. Catullus úgy érezte, hogy a szerelem és a gyűlölet kettősségének kínja keresztre feszíti. A modern költő meg úgy érzi, hogy ő és a szerelme két egymást tépő ragadozó madár.

– Kedves Marfa Ivanovna – bólintott Rogyionov –, tökéletesen igaza van. Többnyire nem is a szerelem érzelmi tartalma változik, hanem a társadalmi környezete, de ez nem különíthető el vegytisztán az érzelmi tartalomtól. Aeneast a történelmi küldetése, Róma megalapításának feladata választja el Didótól, Rómeót a száműzetés, közvetve a két család viszálya Júliától. Rómeó és Julia meghal, de a szerelmük a halálukig megmarad, talán azon is túl. Aeneas a küldetése jegyében saját elhatározásából hagyja el Didót: a királynő szerelme fekete gyűlöletté változik. Mindez bőven ad anyagot a költői ábrázolásnak. A pompeji freskón ábrázolt orális szex viszont valóban nem különbözik egy amatőr fényképfelvételen látható szopástól. Az legfeljebb akkor válik izgalmassá, ha a hajáról, a gyűrűjéről vagy egy anyajegyről felismered a nőt, esetleg a farka formájáról a férfit, hiába rejtették el az arcukat.

Fjodor Fjodorovics láthatólag mondani akart valamit, de a filozófiatörténész Ludmila Tyesznyeka megelőzte:

– A pornó is lehet érdekes, sőt, értékes is. Néha nem is lehet eldönteni, hogy egy mű pornó-e. Sade pornó vagy filozófia? Ahogy a Candide regénynek álcázott filozófiai traktátus az optimizmus esélytelenségéről, Sade Justine-je arról szól, hogy a bűn elnyeri a jutalmát, az erény pedig a büntetését. Csakhogy amíg Voltaire eljut a műve bugyuta filozófiai tanulságához, egy sor felejthetetlenül mulatságos történetet beszél el, Marquis de Sade pedig olyan életszerű részletességgel írja le a keféléseket, fosásokat és a nemegyszer iszonyatos szadizásokat, hogy minden pornóolvasó elégedett lehet vele, ha egyébként nem érdekli sem Sade filozófiája, sem a helye a szabadelvűség eszmetörténetében.

Ludmila a hihetetlen olvasottságáról volt nevezetes, meg arról, hogy bonyolult témákról is szórakoztatóan tudott írni anélkül azonban, hogy engedett volna írásainak pontosságából és tárgyilagosságából. Arra persze már csak a legidősebbek emlékeztek, hogy Ludmila egyetemista korában, amíg a hallgatók a késős előadókra vártak, pornójelenteket rajzolt a táblára, kiváló rajzkészséggel. Bár fiatal korában nagyon elegáns volt, sokak szerint kifejezetten vonzó, férje, ismert barátja sosem volt. Azt terjesztette magáról, hogy szexuális életét a sarki fűszeressel meg szénhordó emberekkel bonyolítja, ezt azonban senki sem hitte el. Egyszer egy barátnőjével együtt mentek nyaralni, a fekete-tengeri üdülőhelyen összeismerkedtek két külföldi fiúval, felvitték őket a bérelt szobájukba, és lefeküdtek velük a közös szobában, de külön ágyban. Ludmila még évtizedek múltán is szívesen idézte fel ezt a történetet. Ez volt az egyetlen eset, amikor hiteles tanú cáfolhatta a rosszindulatú gyanúsítást, hogy voltaképpen szűz.

– Kevésbé jelentős művekkel is így van ez – tette hozzá Tarasz Bogdanov, a negyvenes évei végén járó irodalomszociológus, aki maga is nagy szoknyabubus hírében állt. – Már ha valóban így van. Mert mitől lett egy csapásra világhírű a Fanny Hill? A fiatalabbak valószínűleg már nem is emlékeznek rá. Ötven éve aratott hatalmas sikert, vagyis a szabadosság előbb emlegetett árhullámának felívelő szakaszában, először azonban kétszáz évvel korábban jelent meg. A szerzője az adósok börtönében írta, talán az adósságaitól akart a könyv bevétele révén megszabadulni, ehelyett „a király alattvalóinak megrontása miatt” újból bezárták. Kétszáz éven át kalózkiadásokban jelent meg, rosszhírű üzletekben a pult alól árulták, aztán hirtelen kultuszkönyv lett, úri hölgyek olvasták a strandon és a kávéházakban, komoly lapok cikkeztek róla. A sikerben nyilván fontos szerepe volt a szexuális felszabadulás hangulatának, meg persze annak is, hogy az igazságszolgáltatás Angliában és Amerikában is tett egy-egy tétova kísérletet a betiltására. Kétségtelenül elmondható róla, hogy képet ad egy Londonba került tizenöt éves gyereklány hányattatásairól, egy londoni bordély belső világáról, a jómódú középosztály és az arisztokrácia életmódjáról, de azt senki se akarja elhitetni velem, hogy ez bilincselte le az olvasókat. Olyan ez, mint amikor Stevenson Kincses szigetét a realista valóságábrázolás jegyében úgy hirdették, hogy megismerhetjük belőle a 18. századi csendes-óceáni kalózok életét. Nem, az olvasó arra emlékszik, hogyan tanítja meg Fannyt a tapasztalt szobatársnője elélvezni, hogyan lesik meg együtt a kuplerájtulajdonos Mrs. Brown szeretkezését egy fiatal genovai kereskedővel, és hogyan vezetik le az izgalmukat azzal, hogy egymás punciját simogatják. Meg persze arra is, hogy a szexben egyre járatosabb Fanny az új szeretője, a tizenkilenc éves szolga hatalmas farkát „májusfának” nevezi. Szóval a Fanny Hill száz százalékban pornó, mégis éppúgy nem illett nem olvasni (mennyire hiányzik a nyelvünkből az előidejűséget kifejező igealak), amennyire tíz évvel korábban nem illett volna olvasni. Mindennek kevés köze van az esztétikához, inkább színtiszta olvasás- vagy kultúrszociológia. De mondok egy ellenpéldát is. Néhány évvel később hasonló világsikere volt a holland származású New York-i prostituált és bordélyházi madám önéletrajzi könyvének, amely The Happy Hooker, azaz A boldog kurva címmel jelent meg. Ez is pornó, de a fizető és a pusztán örömből vendégül látott pasikkal meg az unatkozó lányokkal folytatott szeretkezések mellett, itt nem kevésbé érdekesek vagy mulatságosak a kiegészítő életképek, például a névházasság története a letelepedési engedély érdekében a szegény zsidó postással. Az illegális New York-i kupleráj ajtaja előtt együtt jelennek meg az erkölcsrendészet és a Bevándorlási Hivatal emberei. De hiába verik az ajtót, Xaviera nem nyitja ki, azok meg betörni nem merik, mert nincs a kezükben házkutatási parancs. Közben a lányok meg a reszkető kínai diplomaták, akik egy kellemes este reményében látogatták meg Xaviera intézményét, lemásznak az alattuk lévő lakás erkélyére, és udvariasan elnézést kérve a megrökönyödött családtól, a dörömbölő rendőröknek mondhatni a háta mögött távoznak a házból. Olvasás közben nem is tudtam eldönteni, mit irigylek jobban: a jogállamot, amely kizárja, hogy a rendőrök házkutatási parancs nélkül betörjenek egy ajtót, vagy annak a férfinak a helyzetét, aki annyira elnyeri Xaviera tetszését, hogy a biszexuális barátnője társaságában maga áll a szolgálatára, és még pénzt sem fogad el. Itt már szó sincs a szexjelenetek egyhangúságáról: a szex és az „élet” összekeveredik, és ez mind a kettőnek jót tesz. Nem is beszélve Apollinaire pornójáról, a Tizenegyezer vesszőről, amely tiszta pornó és tiszta költészet.

Kurganovon látszott, hogy elege van Tarasz hosszúra nyúlt irodalom-elemzéséből, régóta mondani szeretne valamit.

– Értem én, mi a bajotok – kezdte majdnem méltatlankodva –, bár Tarasz a Fanny Hill-történettel voltaképpen ellentmondott annak, amit eredetileg mondani akart. Abból indultok ki, hogy a művészi ábrázolás mimézis, az élet sűrített felidézése, ahogy Arisztotelész meg a mesteretek, Levin tanítja. A lecsupaszított szexuális aktus ellenben nem elég változatos ahhoz, hogy a mimézis tárgya legyen. Amilyen életgazdag a szex, ha csináljuk, olyan sivár lesz, ha pusztán leltározzuk. Ott a közhely: szép az, ami érdek nélkül tetszik. A Hamlet tetszik, mert átéljük a meggyilkolt király fiának a kétségeit, de érdek nélkül tetszik, mert a hétköznapi, való életünket nem érinti, hogy Hamlet teljesíti-e a lelkéből szóló kísértet parancsát. Mit néki Hekuba? Bekiabálni a színpadra, hogy ott bujkál az ördög a függöny mögött, csak a gyerekek szoktak a bábszínházban. Akármilyen érzékletesen írja le Dickens a karácsonyi vacsorát, jóllakni attól nem fogunk, legfeljebb még éhesebbek leszünk. A pornó azonban más. Ha tetszik, a pornó a különösség az élet és a mimézis között. A pornó ugyanis arra való, hogy közben kiverjük a farkunkat, illetve a puncinkat, kinek mije van. Ha nem egyedül nézzük-olvassuk, akkor lassan hozzákezdünk a szexhez. Ennek is megvan az öröme, különösen, ha kettőnél többen vagyunk, de azért a pornó alapjában magányos műfaj. A maszturbálás révén, szívesebben használom ezt a szót, mint a hülye önkielégítést vagy az onániát, kinn is vagyok meg benn is vagyok. Kinn vagyok, mert persze nem tudok részt venni a leírt vagy nézett aktusban. De benn is vagyok, mert a mimézis közben, de annál elementárisabb módon részt veszek a szexuális aktusban, közeledem a kielégüléshez, de ha akarom, késleltetem a kielégülést. A nőknek még jobb, mert ők újabb és újabb orgazmushoz tudnak eljutni. Férfiaknak ehhez többnyire nincs kedvük.

Ahogy Fjodor Fjodorovics elhallgatott, megint mély csend lett. A maszturbálás tabutéma volt ebben a társaságban, akárcsak a pornónézés. Ráadásul a házigazda alig leplezte, hogy a saját tapasztalatairól, a saját gyakorlatáról beszél. Valószínűleg nem ő volt az egyetlen a jelenlévők közül, aki időnként pornót nézett, maszturbált. De mindenki úgy érezte, ha megszólal, kiadja magát. Márpedig a pornónézést meg az önkielégítést mindenki szégyellte. Pedig rég elmúltak azok az idők, amikor azt tanították, hogy az önkielégítés gerincsorvadást okoz, de legalábbis elszívja az ember energiáit.

Végül a tudálékos Tarasz kezdett beszélni:

– Annak idején, amikor az első könyvek megjelentek, amelyek erkölcsi dörgedelmek nélkül írtak a szexuális életről, elolvastam egy neves pszichiáter könyvét. A terápia során, írta a szerző, a nők elég őszintén beszélnek a szexuális életükről, csak azt tagadják le, hogy maszturbálnak. Ezt valahogy szégyellik. Régóta udvaroltam egy lánynak, olyan fiatalok voltunk még, hogy mondhatom így, de hiába. Jevgenyija Gavrilovának hívták, nagyon jó barátságban voltunk, valójában inkább szerelmes voltam belé, a szexuális próbálkozásaimat azonban elhárította. Ugyanabban a házban lakott egy másik, Jevgenyijánál pár évvel idősebb nő, Tamara. Tamarának elég sok pasija volt, egy kis szexből nem csinált nagy ügyet. A két lány jóban volt egymással, bár Vera a háta mögött kinevette Tamarát a fontoskodásáért, meg azért is, mert folyton kapkodott a férfiak után. Jevgenyija rábeszélt, hogy próbálkozzam Tamarával, bemutatott bennünket egymásnak. Összejött a dolog, bár nem volt hosszú életű. Egy alkalommal, ahogy mondani szokták, a posztkoitális konverzáció során elmondtam, mit olvastam a pszichiáter könyvében. „Na, én nem szégyellem!”, jelentette ki Tamara hetykén. Ilyet akkor hallottam először. Faggatni kezdtem Tamarát, hogy is van ez, ő meg elmondta, otthon dolgozik, a munkahelyére csak hetenként kétszer kell bemennie, ha megunja a munkát, ledől a díványra, és kikapcsolódásképp játszik egy fél órát a csiklójával. Ez nem függ attól, hogy van-e éppen partnere, kétszer-háromszor akkor is elélvez, ha az előző este a fél éjszakát végigkefélte. Ez persze alaposan felizgatott, megint dugtunk egyet, de éreztem, akármit csinálok, nem tudok olyan hatékony lenni, mint ahogy Tamara a magányos élvezetét leírta.

Borisz Csernov szólalt meg. Borisz Mihailovics az ötvenes évei végén járó mérnök volt, kicsit kirítt ebből a társaságból, amely főleg humán értelmiségiekből állott, nem is tartozott az állandó vendégek közé, de Fjodor Fjodorovicsnak időnként eszébe jutott, hogy meghívja.

– Én proli gyerek voltam – kezdte Borisz, és a hangjában nem volt se büszkélkedés, se leplezett zavar. – Egy nagy, dzsumbujos bérházban laktunk, nem messze a pataktól. Az a környék akkor még majdnem külvárosnak számított, mostanra már beszippantotta a város. A házban a lakások nagy része még szoba-konyhás volt, fürdőszoba nélkül, a WC a folyosón, a házban rengeteg gyerek, az időnk nagy részét a téren töltöttük. Az volt a galeriüldözés időszaka, a rendőrség folyton illegális ifjúsági szervezkedések után szimatolt. Az volt a szerencsénk, hogy csak tizenkettő–tizennégy évesek voltunk, ránk még nemigen figyeltek. Ami a farok- meg a punciverést illeti, az itt egyáltalán nem számított valami titkolni való dolognak. Titkolni csak a tanárok előtt kellett, hogy a szünetben hárman-négyen bementünk a WC-be, és szórakoztunk a farkunkkal, ahogy később cigarettázni jártunk be a WC-be. A szüleink dolgoztak, a nyakunkban lógott a lakáskulcs, felmentünk valamelyikünk lakásába, fiúk-lányok vegyesen, persze csak a belevaló lányokat hívtuk, aztán üvegpörgetőst játszottunk, csókolóztunk, ahogy az üveg parancsolta, levetkőztünk, játszottunk egymás fütyijével, puncijával. Körülbelül mindent tudtunk a szexről, egy szobában aludtunk a szüleinkkel, hallottuk, láttuk, mit csinálnak éjszaka. Ennek ellenére, érdekes módon, úgy tizenöt-tizenhat éves korunkig nem kezdtünk rendes szexuális életet élni. A szüzességét, hogy így mondjam, a fiúk közül csak az vesztette el, akit elkapott egy-egy felnőtt nő a házból, elhagyott feleség, vagy valamelyikünk nővére, aki nem talált pasit magának, a lányok közül pedig az, aki idősebb férfival jött össze. De ezek többnyire ki is maradtak a bandából, számukra a mi időtöltéseink már komolytalanok voltak. – Borisz Mihailovics elhallgatott, aztán egy kicsit zavartan még hozzátette: – Szóval nem szégyelltük.

– Nem is volt rá okuk, Borisz Mihailovics – mondta Kurganov, nagyon baráti hangon. – Őszintén szólva irigylem magukat. Úgy tizenkét éves koromban két osztálytársammal, persze két fiúval, akkor még nem voltak vegyes osztályok, kitaláltam valami játékot, amelyben húzogattuk egymás farkát, de aztán megijedtem, és azt mondtam, inkább hagyjuk abba. Később voltak osztálytársaim, akik olyasfajta bulikat rendeztek, mint amilyenekről beszélt, de ilyenekre engem nem hívtak meg. Ezt a kamaszkori szexuális tapasztalatot, amiből kimaradtam, később már nem lehet pótolni, akármivel is próbálkozik az ember. Manapság mennydörögnek a kábítószer-fogyasztás ellen, de hiába kriminalizálják még a marihuánaszívást is, minden fiatalabb társaságban szívnak. Közben pedig szinte propagálják az alkoholfogyasztást. Pedig hasistól még senki nem verte szét a családját. De egy vonatkozásban mégis igazat adok az alkoholfogyasztóknak. Akik isznak, beszélgetnek, vitatkoznak, ahogy mi is, összevesznek, esetleg összeverekszenek. A hasisszívók ellenben egyre inkább belesüppednek a magányukba, a saját elkülönült örömükbe. Az önkielégítés a kamaszkor elmúltával magányos élvezet, egymás előtt az emberek többnyire akkor szoktak maszturbálni, ha az a nemi aktus része. Akkor se mindig. Egy barátnőm mesélte, hogy a férjével nem tudott elélvezni, csak megjátszotta magát, aztán amikor a férje készen volt, kiment a WC-re, és ott fejezte be magának. Hamarosan el is váltak. Nincs a maszturbálással semmi baj, arra akkor is szükség lehet, ha valaki egyébként kielégítő szexuális életet él, ahogy időnként egyedül akarunk maradni a szobánkban.

Igor Zsebunyov szólalt meg, egy a harmincas évei közepén járó nőtlen történelemtanár:

– Tisztelt Fjodor Fjodorovics, én egyetértek Önnel, a maszturbálással szerintem sincs semmi baj. Még az sem igaz, hogy felnőtt korban a maszturbálás regresszió, beteges visszamenekülés a gyerekkorba. Ez éppen olyan ósdi teória, mint az, hogy a klitorális orgazmus az infantilizmus megnyilvánulása, s így nem olyan teljes értékű, mint a hüvelyi orgazmus. Manapság mégis van egy probléma, túl sokat beszélni erről sem érdemes, eleget beszélnek róla a szexuálpszichológusok meg a bulvárlapok. Arra gondolok, a technikai fejlődés következtében ma sokkal könnyebb hozzájutni a pornóhoz, mint régebben. Nincs szükség arra, hogy az ember szégyenkezve, a felismeréstől rettegve beosonjon egy szexboltba. Ráadásul az étlapról mindenki kiválaszthatja mi az, ami leginkább izgatja, van csoportszex, erőszak, análszex, férfi férfival, nő nővel, állatos szex, szadó és mazó. Egyedül a pedofíliát üldözik, elvben a szereplők mind elmúltak tizennyolc évesek, de hát ki tudja ezt ellenőrizni. Viszont az incesztust kifejezetten hirdetik, van testvérszex, apa a lányával, nagymama az unokájával, fiú az anyjával, anya a lányával. Persze hiába mutogatnak időnként igazolványképeket, semmi sem bizonyítja, hogy a szereplők között tényleg fennáll a vérségi kapcsolat, de nem is zárja ki semmi. Az esetek többségében az aktus steril világban zajlik, kitenyésztett nők és férfiak nyalnak, szopnak, kefélnek, a szituációk és a párbeszédek teljesen mesterkéltek, ez a pornó unalma, amiről beszéltünk. Néha azonban mégis belopódzik a helyzetbe, a dialógusba némi való élet, és ez még izgalmas is lehet. Máskor azonban az élet megjelenése rémisztően durva. Egy idősebb meg egy fiatalabb nő szerepelt egy filmben, a szöveg szerint anya és lánya. De szerepelt két strici külsejű, agyontetovált férfi is: a megrendelők, ők fizettek a két szereplőknek. A pénzükért aztán állandóan beleüvöltöztek a jelenetekbe, és, nem vagyok prűd, de ez nekem is sok volt, a legdurvább szavakkal utasítgatták a két nőt, hogy mit csináljanak egymással, azok meg minden parancsot teljesítettek, hiszen azért fizették őket. Persze senki sem kényszerített, hogy nézzem, mégsem bírtam abbahagyni. Ezek a pornók maszturbálási segédeszközként működnek, aki nézi, csak azért nézi őket, hogy közben maszturbáljon. Ez azonban beindít egy öngerjesztő folyamatot, az ember a feszültsége levezetése kedvéért, kikapcsolódásképpen vagy csak lustaságból nézi a pornót, aztán persze maszturbál, holott nem is kívánja, és végül annyi időt tölt vele, mint kamaszkorában. – Igor hirtelen elhallgatott, úgy érezte, túlságosan kiadta magát. Hogy elterelje magáról a figyelmet, gyorsan hozzátette: – Egyesek annyira függővé válnak, hogy a munkahelyükön is pornót néznek, és az íróasztal alatt maszturbálnak, nők még inkább, mint a férfiak, mert a nőknél kevésbé tűnik fel.

Tarasz Bogdanov felnevetett:

– A munkahelyi maszturbáláshoz azért nem kellett a modern technika. A sajtóvállalatnál, ahol fiatal koromban dolgoztam fogorvosi rendelő is volt. Összejöttem a fogorvos asszisztensnőjével. Azt mesélte el az ágyban, hogy időnként, amikor tétlenül áll a doki mellett, annyira elfogja az izgalom, hogy ki kell mennie a WC-re, hogy csak úgy állva egy kicsit megsimogassa a csiklóját. Egy-két perc alatt el is élvez, leöblíti a kezét, és visszamegy asszisztálni. De van, hogy eszébe jut, mi lenne, ha nem öblítené le, hanem bedugná az ujját a beteg vagy a doki szájába, és ártatlan hangon megkérdezné: „Szereted a pinaízt?” Mondanom se kell, hogy ezután megint hatalmasat keféltünk.

Marfa Ivanovna halkan köhintett. Bár Fjodor Fjodorovics fura történeteihez és szokatlan nézeteihez régóta hozzáedződött, a hajdan illetlennek tartott kifejezéseket, amelyeket elegánsan öltözött fiatal lányok üvöltve ismételgetnek a villamoson, nem szerette. Ilyeneket egyébként a szókimondó Kurganov is ritkán használt. A szőke Lavrova halkan felsikkantott. Lasevics, a frissdiplomás matematikus, aki egyre közelebb húzódott a lányhoz, felemelte Akszinya kezét, és egy pillanatra a szájába vette a mutatóujját. Akszinya nem tiltakozott, bal keze körmeit azonban belemélyesztette a másik oldalán ülő majd ötvenéves könyvtáros, Novikov tenyerébe.

– A modern technika – szólalt meg ismét Kurganov – nemcsak azt teszi lehetővé, hogy korlátlanul nézzünk pornót, hanem azt is, hogy valahol valamilyen gép regisztrálja és elraktározza, kivel beszélünk, kivel levelezünk, mit nézünk, mikor és mennyi ideig. Elég idétlen érzés belegondolni, hogy valakik akár hivatalosan, akár magánérdeklődésből részletesen megismerhetik a szexuális szokásainkat. Ez azért sokkal rosszabb, mint az, hogy egy ismerősünkkel találkozunk egy szexshopban.

– Van egy barátom, az elárulta nekem – mondta Tarasz Bogdanov –, hogy kizárólag a leszbikus jelenetek izgatják. Azok közül is csak azok, amelyekben nők kizárólag kézzel, nyelvvel elégítik ki egymást. Ha felbukkan egy f… – Tarasz Marfára pillantva elharapta a szót –, szóval egy férfi nemi szerv, vagy akárcsak egy vibrátor, elmegy a kedve az egésztől. Egyszer azt is elmondta, hogy leszbikus nő szeretne lenni, sőt, szeretkezés közben sokszor nőnek képzeli magát, de ezt általában még a szeretőinek sem meri bevallani. Egyszer, sok évvel ezelőtt, az egyik barátnője, egy pszichológus, azt mondta neki, azért kergeti folyton a nőket, mert el akarja fedni, hogy valójában látens homoszexuális. Nem kizárt, hogy a leszbikus fantáziálás is erre való. Lehet, hogy az a gép, amelyet Fjodor Fjodorovics említett az előbb, már ezt is tudja?

Tarasz rémülten csuklani kezdett, mintha nem is „egy barátjáról”, hanem saját magáról beszélt volna. Csak nőkkel volt bizalmas, baráti viszonyban, nemigen lehetett olyan férfi barátja, akivel ilyesmiről beszélt volna.

A téma érezhetően kimerülőben volt, Kurganov azonban még el akart mondani valamit:

– Az az igazság – kezdte el az összefoglalást –, hogy a múlt század libertinusai, főképp a férfiak, eléggé szemérmetesek voltak. Látjátok, a nők szerelmi szabadsága, az rendben volt. De a féltékeny férfi szánalmas, óvilági figurának számított. És azok a témák, amelyekről beszélgettünk, a pornó, az önkielégítés ugyancsak kívül estek a megbeszélhető témák, a megvallható tapasztalatok körén. Nem is beszélve a homoszexualitásról, amelyről csak személytelenül illett beszélni, ironikusan, elnézően vagy tudományos megértéssel, de egyes szám első személyben vállalni éppen ebben a körben példátlan lett volna. És persze mint minden, ez is összekeveredett a politikával. Azt még a legfiatalabbak is tudják, hogy itt, M. kormányzóságban a múlt század közepén egy elég jelentős felkelés tört ki, amely néhány napra birtokába vette B. városát, sőt, szinte az egész kormányzóságot. Végül a központi kormányzat nagy katonai erőt vetett be a felkelés elfojtására, tízezrek kerültek börtönbe, százakat végeztek ki. A megtorlás évei után azonban az élet M. kormányzóságban, és különösen itt a székvárosban szabadabbá, lazábbá vált – mintha a hatalom is tanult volna a felkelésből. A szerelmi szabadosság nemcsak a nemzetközi jelenség helyi változata volt, de része is a helyi lazulásnak, a lassan visszatérő szabadságnak. A politikai elítéltek kijöttek a börtönökből, voltak közöttük sokan, akik nem akartak vagy nem mertek politikáról beszélni, mások azonban folytatták a vitáikat, amelyeknek a felkelés leverése vetett véget. A közös börtönévek többnyire nem hozták össze a politikailag és társadalmilag elkülönült csoportokat. Erről persze a Harmadik Ügyosztály is gondoskodott, amelynek az emberei másképp bántak a felkelés értelmiségi szószólóival, mint azokkal a munkásokkal, diákokkal, akik fegyverrel harcoltak a központi kormány csapatai ellen. Némelyek közületek még jól ismerték Sztyepan Jermilovot, és talán még olyan is akad köztetek, aki ismerte Grigorij Krasinszkijt, bár Grigorij sokkal régebben halt meg, mint Sztyepan. Papírforma szerint szívbéli barátok lehettek volna, majdnem egyidősek voltak, diákkorukban mindketten nagy hívei a központi kormánynak, amely szabadságot és egyenlőséget ígért valamennyi kormányzóság lakosságának, jólétet a kétkezi munkásoknak. Arra is körülbelül egyszerre jöttek rá, hogy mindez üres hitegetés, hogy az egyenlőség egyforma kussolást jelent. Mindketten csatlakoztak a felkeléshez, mindketten börtönbe kerültek, egy ideig egy cellában ültek. A kiszabadulásuk után Sztyepan megtalálta módját, hogy a valódi mondanivalóját alig leplezve cikkekben, színdarabokban, versekben gúnyolja a központi kormányt meg a B.-i kiszolgálóit. Grigorij pedig azok közé a kevesek közé tartozott, akik fenntartották a kapcsolatot a börtönben megismert és a szabadulásuk után is folyamatosan megfigyelt egykori felkelőkkel, a kételkedő fiatalabb nemzedékkel pedig minden módon igyekezett megértetni, mit is jelentett a felkelés. Ráadásul mindkettőjük életében meghatározó szerepet játszott a szex, mindkettőjüknek számtalan kapcsolata volt, alkalmiak és nagy szerelmek felváltva és párhuzamosan. Mindennek ellenére ez a két ember nem bírta egymást, Grigorij megalkuvónak, helyezkedőnek látta Sztyepant, Sztyepan zavaros fejűnek Grigorijt. Sztyepan Grigorij bátyját tartotta sokra, Nyikolajt, aki a felkelés után külföldre menekült. Később én is találkoztam Nyikolajjal, elsőre rám is nagy hatással volt. De a második, harmadik találkozásunkkor rájöttem, hogy egy műsora van, azt adja elő újra meg újra, mint egy színházi produkciót. Egyszer megkérdeztem Sztyepant, voltaképpen mi a baja Grigorij Krasinszkijjal. „A börtönben, felelte Sztyepan, az önkielégítés természetes dolog, mindenki csinálja, nincs más lehetőség.” Nekem már ez az első mondat visszásnak hangzott. Nem tetszett, hogy a rosszhangzású önkielégítés szót használta, de az se tetszett, hogy szinte szabadkozik a börtönbeli maszturbálás miatt. Az előbb elmondtam a véleményem: a maszturbálás önmagában is lehet része az ember szexuális életének, nemcsak a normál szex kényszerű pótlékaként. „A börtönben mindenki végez önkielégítést, ismételte meg Sztyepan, de mindenki igyekszik észrevétlenül csinálni, a takaró alatt, hogy a többiek ne lássák. Grigorij ellenben lefeküdt a priccsére, és ott rángatta a farkát, mindenki szeme láttára. Undorító volt, igyekeztünk úgy tenni, mintha nem látnánk, de akkor is hallottuk a sóhajtozását meg a lihegését.” Sztyepan, aki a szabadossága ellenére alapjában szemérmes volt, és idegenkedett mindentől, amit perverznek szoktak minősíteni, undorodott Grigorijtól. Ez volt a lényeg, a politikai nézetkülönbségek erre rakódtak rá, bár ha Sztyepánnak komolyan kellett volna érvelnie Grigorij ellen, nyilván a politikai véleménykülönbségekre hivatkozott volna, nem a farokhúzogatásra. Az akkori fiatalok többnyire Sztyepan véleményét vették át, Grigorijt sosem tekintették maguk közé valónak. Így aztán Grigorij olyan még fiatalabbak bálványa lett, akiknek a mai nézeteitől és főképp az álszent viselkedésüktől Grigorij valószínűleg irtózna, ha élne. Mert ha lehet ilyet mondani, Grigorij ellen-álszent volt, olyat is megtett, amihez semmi kedve sem volt. Például „elvből” szexelt férfiakkal, holott szikrája sem volt benne a homoerotikus késztetésnek. Kihívó módon, nyíltan tette és mondta, amit tenni és mondani akart. Az, hogy nem illik azt tenni, amit tesz, az, hogy bizonyos dolgokat kimondani, hangoztatni nem szokás, nem „píszí”, ahogy manapság mondanák, nemhogy visszatartotta volna, inkább arra késztette, hogy még kihívóbban csinálja, még hangosabban mondja, ahogy a farkát is kihívóan húzogatta a börtönben. Engem provokált és lenyűgözött a viselkedése. Mindenesetre közelebb állt hozzám, mint a körei irányadó normáit automatikusan tiszteletben tartó Sztyepan szemérmes szabadossága.

Marfa Ivanovna fagylaltot kínált a vendégeknek, Fjodor Fjodorovics jéghideg vodkát vagy nehéz vörösbort töltött a kiürült poharakba. A szünet azt jelezte, hogy a harmadik felvonás következik.

„Hármasban vagyunk…"

Na zdrowie, skol, LeChaim – emelte fel Kurganov a poharát, és beleszürcsölt a vodkás poharába. A töményt mindig apró kortyokban itta, nem szerette, ha kapacitálták, hogy exre igya ki. Alekszandr Rogyionov szólalt meg:

– Arról beszéltünk, hogy unalmas-e a pornó. Minden ellenvetés ellenére azt gondolom, hogy igen. Én nem voltam közeli barátságban Krasinszkijjal. Ha akarjátok. én is azok közé prűd szabadelvűek közé tartozom, akik nem kedvelték különösebben Krasinszkijnak sem azt a kényszeres hajlamát, hogy mindig mindenkinek ellentmondjon, sem a szexmániáját, amelyben szintén volt valami kényszeres, de azt elég érdekesnek találtam, hogy Krasinszkij mondhatni apostola volt a csoportszexnek. Akkoriban egyesek elvi alapon megpróbáltak kommunában élni, közösen gazdálkodtak, közösen gardírozták a gyerekeket, sőt, a kommunaéletbe beletartozott a szabad partnerváltás is, de a csoportszex nem. A kommunában Kátya lefeküdt Szasával is meg Borisszal is, Borisz lefeküdt Kátyával meg Verával, ez hozzátartozott a szabadsághoz, de hármasban, négyesben nem jöttek össze. Talán azért nem, mert a csoportszex nem illett bele abba a teóriába, hogy a szexuális szabadság a személyiség szabadságának, önkifejezésének a megnyilvánulása. A Krasinszkijjal kapcsolatos ellenérzések kiterjedtek erre is: Krasinszkij csoportszex praktikáiról, ha egyáltalán beszéltek róluk, rosszallóan beszéltek. A pornóról, az elhangozott ellenérvek ellenére, továbbra is azt gondolom, hogy alapjában véve unalmas. A csoportszexben ellenben van vagy lehet valami drámai elem. A csoportszex nem csak szexuális aktus, hanem esetenként bonyolult viszonylatrendszer a szereplők között, amely drámai formákat ölthet, jó és rossz értelemben egyaránt. A kellemesség szintjén azt lehet mondani róla, hogy egyesíti a szex és a mozi örömeit, de átfordulhat akár tragédiába is.

– Kedves Alekszandr Leonyidovics – bólogatott Kurganov –, Önnek ezúttal is teljesen igaza van. Krasinszkij ezt a drámaiságot a doktriner szabályaival is fokozta. Igyekezett mindenkit mindenkivel összehozni, de közben féltékeny is volt, nem szerette, ha a nő, akit ő vitt be egy hármas szexbe egy másik pasival, külön is lefeküdt a gruppban megismert partnerrel. Az egyik barátnőjének, Eleonora Lebegyevának szinte megparancsolta, hogy az ő részvétele nélkül is folytasson viszonyt Oleg Szviticsel, akit csoportszexben hozott össze Eleonorával. Lebegyeva mániákusan hűséges volt Grogorijhoz, neki azonban már mással volt állandó kapcsolata, és csak ritkán szakított rá időt, hogy meglátogassa a régi barátnőjét. Lebegyeva komoly hivatali munkát végzett, az ügyfelei szemében zárkózott, megközelíthetetlen hölgynek kellett látszania, de valójában nagyon szerette a szex minden formáját, és teli volt vad fantáziákkal. A kötelező hűtlenség nagyon jól jött neki. Hetenként többször is otthon dolgozott, délelőttönként a kis, lakótelepi lakásában hatalmasakat kefélt Oleggel, aki gyakran meglátogatta. Éjszakánként olykor telefonszexszel folytatták a délelőtti szeretkezést. Grigorij azonban egy idő után sokallta Eleonora örömét, Oleget lehordta, hogy visszaélt a nagyvonalúságával, Eleonorát pedig eltiltotta Olegtől. És Eleonora engedelmeskedett, soha többé nem feküdt le Oleggel.

– Mondja, Fjodor Fjodorovics – szólalt meg ingerülten Ludmila Tyesznyeka –, még kérdi, mi a bajom, mi volt a baja sokunknak Krasinszkijjal és a csoportszexszel? Abból, amit elmondott világos, hogy ez a maga barátja egy elviselhetetlen macsó volt, akinek a csoportszex is arra kellett, hogy kimutathassa hím fölényét a nőkkel, de esetleg a csoport férfi résztvevőivel szemben is. Egy ilyen emberről még azt se hiszem el, hogy a politikában tényleg szabadelvű volt.

– Persze, macsó volt – mondta Kurganov elgondolkodva. – Macsó volt, és ahogy az előbb mondtam, doktriner, a szabadosságot is merev szabályok szerint akarta művelni. Nem tartotta magát szabadelvűnek, ez a megjelölés sokkal később honosodott meg, inkább forradalmárnak akarta látni magát, víziója a permanens felkelés volt, amelynek nem szabad győznie, mert akkor megint létrejön valamilyen hatalom. Eszményképének Gavrosche-t tekintette, a párizsi utcagyereket Victor Hugo regényéből, aki elvérzik a barikádon. Azzal az értelmiségi körrel, amelyet maga, Ludmila, szabadelvűnek nevez, szembeállította, hogy nem tekintette őket forradalmároknak. Annyiban igaza volt, hogy ez a fiatalabb nemzedék, részben éppen a felkelés és más kormányzóságok hasonló mozgalmai sorsából arra a következtetésre jutott, hogy nem egy újabb, esélytelen felkelésre van szükség, hanem törvényekbe foglalt kiegyezésre, hatalommegosztásra. Grigorij a tényleges véleménykülönbségek mellé nem létező ellentéteket is kitalált. Azt állította például, hogy a fiatalabb nemzedék nem gondolkodik és nem viselkedik demokratikus módon: egy kisebbség olyan dolgokat is megtesz, amelyeket a többség leszavazott. Csakhogy ez a kör akkoriban nem alkotott semmiféle formális szervezetet, nem voltak szavazások, nem voltak, nem lehettek kötelező többségi határozatok. Ráadásul maga Krasinszkij teljességgel korlátozhatatlan volt, mindent a maga meggyőződése szerint csinált, egyebek közt ezért is nem vették be olyan szűkebb körű vállalkozásokba, amelyeknek a működéséhez folyamatos és valamennyire fegyelmezett együttműködésre volt szükség. Ami pedig a macsóságot illeti… Eleonora nyilván igényelte, hogy Krasinszkij uralkodjon rajta, ha nem igényli, bármikor kiléphetett volna a kapcsolatból. De hát a szerelmi kapcsolatok tele vannak a fölény és az „alány” helyzeteivel, az öröm és a szenvedés egymásba fonódik… De ne hagyja, hogy még több közhelyet mondjak erről. A héja-nász az egymást tépő, gyilkos szerelem jelképe lett. Mulatságos, hogy a tudományos megfigyelések szerint a héjapárok hűségesek egymáshoz, a párosodást látványos nászrepülés előzi meg. Krasinszkij mindig azt állította magáról, hogy ő a sok nője ellenére hűséges, monogám típus, és ez igaz is volt: a feleségéhez, majd a válásuk után az élettársához szenvedélyesen ragaszkodott. És korrekt is volt: soha nem színlelte a szerelmest, nem ígért hűséget. A szexet is politikának fogta fel, a csoportszexet tiltakozó akciónak. A nők rajongtak érte, pedig egyáltalán nem volt egy szexfenomén. „Hőre lágyul”, mondta az állandó barátnője, a talán leginkább hozzá illő szerelme, Grigorij farkáról.

Tarasz Bogdanov felvihogott, nyilván nagyon büszke volt rá, hogy az ő farka olyan, mint Livius szerint Hannibal: egyformán tűri a hőt és a fagyot. Senki sem nevetett Bogdanovval, a társaság inkább zavart volt: nem tudták eldönteni, hogy idegenkedést éreznek-e, vagy irigységet. Különösen a legfiatalabbak jöttek zavarba. Nemcsak időben volt nagyon távol tőlük a történet, de csoportszexet, ha egyáltalán, legfeljebb pornón láttak, és nem hitték, hogy ilyen a valóságban is létezik.

Anna Lenszkaja szólalt meg, a csontsovány, hosszú lábú, zöldes szemű szociálpszichológus:

– Ami a drámát illeti, arra van egy vicces történetem – mondta. – Egy barátnőm mesélte, hogy az új szerelmét azzal is magához akarta láncolni, hogy a húgát vitte be a grupiba. Julocska egy kicsit vonakodott, de nem komolyan, nem először volt hármasban vagy négyesben a nővérével. Nyikolaj Merkulov persze el volt bűvölve, hogy a hármast még incesztus is tetézi, és még jobban belehabarodott Natalja Tyihonovába, akibe egyébként is fülig szerelmes volt. Pedig Julocska nem tetszett neki különösebben, a vékony nővérével ellentétben inkább jól táplált volt, és nagymellű. Amikor Natalja széttolta Julocska Nyikolaj ízlése számára kissé vaskos combját, és a szájával rátapadt a húga csiklójára, Nyikolaj világosan érezte, hogy Julocska csak a nővére kedvéért megy bele a leszbizésbe, a szexuális érdeklődésének egyetlen tárgya a kinyújtott szálfaként meredező hímtag. Néhány nappal később Nyikolaj, aki időnként késő éjszakáig bent maradt a munkahelyén, hajnalban érkezett meg Nataljához. Már volt kulcsa a lakáshoz, bement a szobába a dupla szélességű matracon mélyen aludt Natalja meg a húga. Nyikolaj lefeküdt melléjük, magához ölelte a szerelmét, és félig oldalról szeretkezni kezdett vele. A nő úgy tett, mintha tovább aludna, de közben viszonozta a férfi mozdulatait, és hamarosan elélvezett. Ebben a pillanatban a másik nő felébredt, felemelte a fejét, Nyikolaj döbbenten látta, hogy Natalja az. „Mi van, ti itt kúrtok, és nekem nem is szóltok?”, kérdezte Natalja, igazi ingerültséggel a hangjában. „Miért, engedélyt kellett volna kérnünk?”, kérdezte Julocska sértődötten. Annak ellenére, hogy két felnőtt gyereke volt, még mindig tartott a nővérétől, aki kamaszkorukban is rendre elhappolta a fiúit. „De Natalja, azt hittem, te vagy az”, dadogta Nyikolaj zavartan. „Na, ennél rosszabbat nem is mondhattál volna, vágta rá Natalja. Nem ismered meg a pinámat? Akkor meg se érdemled.” „De Natocska”, próbált közbeszólni a húga, Natalja azonban nem hagyta szóhoz jutni. „Te kis kurva, még jártatod a szád? Neked kellett volna szólnod! Csak nem gondoltad, hogy valami angyal szállt le hozzád az égből?” „Ugyan Natalja, ne veszekedj már, kérte Nyikolaj. Hoztam egy üveg bort, igyunk egy kortyot, aztán folytassuk. Úgyis hármasban vagyunk.” Natalja közben elszívott egy cigarettát, rágyújtott a következőre, a bor szóra kissé megenyhült. „Hármasban vagyunk", mondta komolykodva, mintha viccelne, de Nyikolaj érezte, hogy nagyon komolyan beszél. „Hármasban vagyunk, de nem mindegy a sorrend. Meg az se mindegy, kiben mész el először.”

Anna Lenszkaja elhallgatott, felhajtott egy pohár vodkát, rágyújtott egy cigarettára. Ahogy Natalja, gondolták többen is. Nincs semmiféle barátnő, Anna a saját történetét mondta el. Különben honnan tudná, mit érzett, és mit mondott Natalja az ágyban. Néhányan azt is tudták, hogy van egy húga, akit sose szokott magával hozni ebbe a társaságba, de akivel nagyon szoros érzelmi kapcsolatban van. Akszinya kicsit izgatottan és irigykedve nézett végig a nála jó húsz évvel idősebb nőn.

– A sorrend meg a kiben mész el, bármilyen groteszk, nagyon fontos tud lenni – jegyezte meg Rogyionov. Egyébként öblös hangja most valahogy tompának hangzott. – Talán van még, aki emlékszik a filigrán, szőke Margaritára. Úgy hívták, mint Bulgakov hősnőjét, de a regénybeli Margaritával ellentétben Margarita Morozova labilis lelkületű nő volt, teli önsajnálattal, szuicid alkat. Számos alkalommal kísérelt meg öngyilkosságot, nehéz volt eldönteni, melyiket gondolta komolyan. Önző, nyafogós lány volt, de nagyon szép és vonzó, idegesítette a környezetét, mégis sokan szerették. A barátjával elment egy társaságba, négyen voltak, két férfi, két nő. A két férfi elkezdte kapacitálni a lányokat, hogy szexeljenek négyesben. Margaritának kevés ilyen tapasztalata volt, a másik lánynak, Maruszjának, aki nagyon jóban volt Margaritával, semmi. A lányok végül beleegyeztek a dologba, de Margarita odasúgta a barátjának, Mihailnak, azt akarja, hogy benne élvezzen el. Persze, súgta vissza a férfi, és megcsókolta Margaritát. Csakhogy Maruszja meglepően kellemes partnernek bizonyult, Mihail nem tudta tartani az ígéretét. Margarita ahelyett, hogy a másik férfival vigasztalódott volna, ahogy a játék dramaturgiája megkövetelte, oltári hisztit vágott ki. Erre Mihail bedühödött: „Ha nem hagyod abba, nem megyek veled haza”, mondta. Margarita persze nem bírt leállni, Mihailnak pedig nem volt annyi esze, hogy nyugtatni próbálja a barátnőjét. Veszekedve mentek el, Mihail kiszállt a taxiból. „Ha most nem jössz velem, többet nem látsz”, kiabált utána Margarita. A kapcsolatuk során Margarita már többször mondott ilyet, Mihail nem is vette komolyan. De Margarita aznap éjjel komolyan gondolta. Harminchét éves volt. A csoportszex – tette hozzá Rogyionov – veszélyes játék. Dráma, de nem a színházban játsszák.

– Veszélyes játék – szólalt meg ismét Kurganov. – Nagy szenvedélyek mozdulhatnak meg benne, ha, hál’ Istennek, nem is fordul mindegyik tragédiába. Néhányan ismeritek a régi barátomat, David Iszakovics Altmant…

Fjodor Fjodorovics gyakran mondott el történeteket Altmanról, de David Iszakovicsot valójában senki sem ismerte. Többen úgy vélték, Altman valójában Kurganov alteregója, Fjodor az ő neve mögé bújva mondja el azokat a történeteit, amelyeket önmagáról nem mondhatna el. Csak az volt a furcsa, miért választott fedőnévnek egy ilyen nyilvánvalóan zsidó nevet. Ez azt a feltételezést erősítette, már ha az egész hipotézis igaz, és Altman valóban nem létezett, hogy Kurganov maga is zsidó, de ügyesen változtatta nagyon oroszosra nemcsak a családi nevét, hanem a kereszt- és az apai nevét is. A dolognak egyébként túlzottan nagy jelentősége nem volt, a társaságban vegyesen voltak zsidók és nem zsidók. Ez a társaság tagjait nem állította szembe egymással, bár M. kormányzóságban, akár a birodalom más részein is, nőttön-nőtt az antiszemitizmus.

– Kicsit hosszabb lesz a történet – folytatta Fjodor Fjodorovics –, mert a dologhoz hozzátartoznak az előzményei is. Az egyik szereplő, minthogy csoportszexről van benne szó, ki is lehetne más, mint Grigorij Krasinszkij. David Iszakovics fantáziáját nagyon izgatta a csoportszex. Volt benne némi képesség, hogy érzékelje azonos neműek vonzerejét, erőteljes érzelmi kötődése néhány osztálytársához számára is nyilvánvalóan erotikus tartalmú volt, de ezek a kapcsolatok sosem lépték túl a kamaszkori fiúbarátság kereteit. A kiválasztott fiúk általában jobb képűek, erősebbek, sikeresebbek voltak Davidnál, így számukra ez a kapcsolat kevésbé volt fontos, mint David számára. Ennek következtében a barátságban mindig benne volt a nosztalgikus reménytelenség eleme. Ugyanakkor a tizenöt–tizenhat éves fiút újra meg újra leszólították, moziba vagy fagylaltozni hívták felnőtt férfiak. Akkoriban híre járt valamilyen gyerekgyilkosságnak, David tehát rettegett a leszólítóktól, akik közül némelyik hazáig kísérte és fogdosta is. Rettegése közepette azonban kíváncsi is volt, mi történne, ha elfogadná a meghívást, de erre sosem került sor. Később rájátszott a saját homoerotikus érdeklődésére, evezés közben megpillantott egy glottgatyás fiatalembert, aki a folyó partján a füvet kaszálta, és a vele evező akkori feleségét, Anyeszka Krilovát azzal rémítgette, hogy elmondta neki, mennyire szeretne szeretkezni a „kaszálóval”. Krasinszkij nyomban a megismerkedésükkor nagy hatással volt Davidra. Ebben az időben Krasinszkij ellen ismét eljárás folyt, mert megpofozott egy rendőrt. Első találkozásukkor, egy későig nyitva tartó éjszakai presszóban Grigorij arról a két dologról beszélt, ami Davidot a leginkább foglalkoztatta: a csoportszexről és egy bonyolult jogi vitáról az állami vasúttársasággal, amely nem volt hajlandó visszafizetni egy kezeletlen menetjegy árát. A vasúttársaság ugyanis azt állította, hogy az utas felhasználta a jegyet, de tekintettel a csekély távolságra, az utas már leszállt, mielőtt a kalauz odaért volna hozzá. A feltételezés észszerű volt, de semmi sem bizonyította. A vasút abból indult ki, hogy senki nem fog jogi eljárást kezdeményezni a filléres összegért. David számára nyomban nyilvánvaló volt, hogy Grigorij a vasútjegy ügyében is a rendszer ellen harcol. Záráskor Krasinszkij meghívta a társaságot a lakásába. Anyeszka már hozzá volt szokva, hogy a férje rendszeresen késő éjjel vagy kora hajnalban ér haza, de ez a gyakorlat nem tett jót a házasságuknak, amely válással végződött. A társaságból a vasúti jegy ügye egyedül Davidot érdekelte, Krasinszkij a kezébe adta a vasúttársasággal folytatott levelezését. David elragadtatva olvasta a lendületes stílusban megírt, lehengerlően logikus jogi érvelést. David Altman rendszeres látogatója lett a kis lakásnak. Grigorij szobácskájába a fürdőszobán át lehetett bejutni. A házigazda testalkata nem volt atletikus, de magas, arányos termetével nem állt távol a klasszikus szépségideáltól: a látogató ezt nyomban észrevehette, minthogy otthon Grigorij egyetlen ruhadarabja egy akkoriban „Fecskének” nevezett apró fürdőnadrág volt, ebben nyitott ajtót, ebben fogadta a látogatóit, és ebben feküdt be az ágyba. Mindehhez a feje, az erőteljes arcával, göndör hajával az Apolló-szobrokéra emlékeztetett.

Krasinszkij és Altman főleg politikáról, a tíz éve levert felkelésről, börtöntapasztalatokról beszélgettek, de azért a csoportszex se merült feledésbe. Egy alkalommal Grigorij szólt David Iszakovicsnak, hogy másnap este egy barátnője jön hozzá, ha van kedve, csatlakozzon hozzájuk. Altman természetesnek tartotta, hogy neki is illik vinnie valakit. Az korábban kiderült, hogy Altman felesége hallani sem akar csoportszexről, a házasságuk különben is ingadozott, Altmannak nem volt kedve, hogy a feleségével próbálja meg a csoportszexet. Egy kolleganőjét hívta el, Marinát, egy bolondos, locsi-fecsi titkárnőt, akivel évek óta flörtöltek, de sosem feküdtek le. David ekkoriban olyan látványosan koslatott a nők után, hogy ez még azokat is elriasztotta, akik esetleg benne lettek volna egy kalandban.

Altman és Marina még le sem ült, máris csengettek. Az est fő vendége, Jelizaveta Vlaszova érkezett meg. Első ránézésre David egyáltalán nem látta vonzónak, vastag szemüvege azt mutatta, hogy igen rossz a szeme, vastag szálú fekete haja azt sejtette, hogy a lába is szőrös. Hanem amikor megszólalt, a nyúlós hangjától, a mesterkélten vontatott beszédétől Davidot valami még sosem tapasztalt érzéki izgalom fogta el. Az is kiderült, hogy Krasinszkijt csak nemrégiben ismerte meg a strandon. Pedig régebben is ismerhették volna egymást, Jelizeveta Grigorij börtöntársának, a tudományos eredményeiről és töménytelen kedveséről egyaránt híres Anatolij Mickevics tanár úrnak a titkárnője, és egyúttal természetesen szeretője volt. Ezt a szerepét Jelizaveta ékszerként viselte. Tudta, hogy a tanár úr egyáltalán nem várja el tőle, hogy titkolja a kapcsolatukat, ő meg szívesen dicsekedett vele, bár jó harminc évvel volt fiatalabb a főnökénél.

Marina hamarosan jelezte, hogy távozik, Grigorij és David megpróbálta rábeszélni, hogy maradjon, de nyilvánvaló volt, hogy ebben a partiban nem akar részt venni. A csoportszexet David, mint a legtöbb férfi, úgy képzelte, hogy abban rajta kívül két nő vesz részt. Elfogadta a négyest is, ebben az esetben, vélte, a csoportszex párcserét jelent, esetleg a lányok egymással is foglalkoznak. Azt ellenben, hogy egy másik férfi társaságában és részvételével szeretkezzen egy nővel, teljességgel elképzelhetetlennek tartotta. A viszolygásával azonban szemben állt, hogy rettenetesen, kínzó fájdalommal kívánta Jelizavetát. Közben úgy érezte, Jelizaveta nem is akar lefeküdni vele, csak Grigorij kedvéért tenné meg. A legostobább férfidarabossággal rákérdezett hát, Jelizaveta pedig semmire sem kötelező, kitérő választ adott, amit David érhetett talánnak is, de udvarias nemnek is. Lassan szedelőzködni kezdett, remélve, hogy visszatartják. De semmi sem történt. Ahogy kilépett az utcára, úgy érezte, iszonyatos ostobaságot követett el. Ezt a nőt valószínűleg soha többé nem fogja látni. Pedig talán még sosem találkozott nővel, aki minden megmagyarázható ok nélkül ilyen spontán, elementáris hatással volt rá. Legszívesebben azonnal visszafordult volna, de rettegett attól, hogy kinevetik, elküldik. Különben is Grigorij meg Jelizaveta már nyilván ágyban vannak, Grigorijnak le kell jönnie négy emeletet, hogy kinyissa a kaput. Mobiltelefon akkor még nem létezett, az utcai telefonok nagyrészt használhatatlanok voltak. David kilépett, alig húsz perc alatt haza is ért, de a gyaloglás nem higgasztotta le. Elhatározta, a végzettől teszi függővé a sorsát. Ha Anyeszka már alszik, ha nem ébred fel, ha fel tudja hívni Grigorijt, ha visszahívják, visszamegy. Ha nem, belenyugszik, hogy a másvilágon majd az orrára húzzák az elszalasztott… – Fjodor Fjodorovics itt megállt, rápillantott Marfára, de végül kimondta: – pinát. A végzet a vágyakozásnak kedvezett. Anyeszka mocorgott az ágyban, de nem ébredt fel. „Miért mentél el?”, kérdezte Grigorij a telefonban, azonnal megismerve David hangját. „Add Jelizavetát!”, mondta David felelet helyett. És máris meghallotta Jelizaveta ragacsos, ígérettel teli hangját: „Gyere vissza!” A következő percek voltak a legfeszültebbek. A telefonnak még fém villája volt, ahogy a fém apró, csengő hangot adott, Anyeszka megfordult az ágyban, David lázasan gondolkodott, mit mondjon, miért kell újra elmennie. Lassan a bejárati ajtóhoz osont, az ajtó erősen kattant, ahogy becsukta maga mögött. Másnap Anyeszka elmondta, félálmában úgy rémlett neki, hogy David éjszaka otthon volt, aztán megint elment. „Ugyan, csak álmodtad”, felelte David.

Visszafelé az utat szinte futva tette meg. Jelizaveta kikelt az ágyból, teljesen meztelen volt. Alsó lábszárán fekete szőrszálak meredeztek, a hónalját és az ágyékát ugyancsak erős, fekete szőr borította. De a vékony lába, törékeny termete elbűvölte Davidot. A lány letérdelt elé, megoldotta, levette a cipőjét, lehúzta a zokniját. David zavartan tűrte, hogy Jelizaveta rabszolgaként kiszolgálja. Szemüveg nélkül a mozdulatai tétovák voltak, érezhető volt, hogy legfeljebb foltokat lát. Hajnalban David Jelizavetával együtt ment el. Grigorij nem szerette az ilyesmit, etikai kódexe szerint a csoportszexben megismert partnerrel nem illik párkapcsolatot létesíteni. Ezt Jelizaveta is így gondolhatta, ahogy ballagtak egymás mellett a hajnali városban Jelizaveta nem volt hajlandó randevút megbeszélni, hiába fogadkozott David, hogy beleszeretett a lányba. David egyébként másnap két hétre külföldre utazott, az édesanyját látogatta meg, aki férjhez ment, és kivándorolt a birodalomból. A két hét absztinencia csak jelentősebbé tette David régóta vágyott és végre beteljesült szexpartijának az emlékét. Az ágyba bújást megelőző történések élesen megmaradt részleteihez képest maga a szeretkezés egyetlen beteljesüléssé olvadt össze az emlékezetében. Élesen látta viszont, hogy Krasinszkij kinyújtott karjára támaszkodva, elszánt, haragvó arccal, valóban mint egy görög isten bassza Jelizavetát. Még soha nem látta ilyen közelről egy férfi testét. Hajnalonként félálomban eléje nyomult Krasinszkij lankatag farkának, ijesztő nagyságú tökének a képe. Képzeletében a kíváncsiság undorral vegyült. Vajon a kevés pénzéből milyen ajándékot vegyen Jelizavetának, törte a fejét David. Végül a lehető legostobább módon döntött. Teljesen elfelejtette, hogy a lány majdnem vak, hogy ujjnyi vastag szemüveget hord, és egy napszemüveget vásárolt neki. Jelizaveta szárazon megköszönte az ajándékot, és anélkül, hogy felpróbálta volna, a táskájába tette. David ekkor kapott észbe, hogy a lány azt gondolja, az ajándékkal gúnyolódni akart a rossz szemén. Aztán még sikerült tovább rontania ezt a rémes helyzetet. A folyó partján sétáltak, cseperegni kezdett az eső, David levette a zakóját. Jelizaveta azt hitte, hogy a vállára akarja teríteni, David azonban csak az esőtől féltette az új zakót, gondosan összehajtotta és a karjára vette. A legközelebbi buszmegállónál Jelizaveta hirtelen kijelentette, hogy mennie kell, felszállt az első buszra anélkül, hogy megnézte volna, milyen buszra száll fel, és elment. Bárhová megyek, csak ezt a pasit ne lássam többet, ez volt a mozdulatában. Közben persze David is rájött, milyen lehetetlen volt a viselkedése, bár persze rosszul esett, hogy a lány faképnél hagyta, úgy érezte, ezt érdemelte.

– Nagyon tanulságos történet – szólalt meg öblös, a társalgás zsivaján átütő hangján Alekszandr Rogyionovics. – Gyönyörűen érzékelteti a férfiszenvedély elementáris erejét meg a férfinem szánalmas ostobaságát is. Zubolyra ráillik a szamárfej, legfeljebb azon csodálkozunk, hogy Titánia tündérkirálynő létére hogyan bír beleszeretni egy szamárba. De azt már nem tudnánk hová tenni, ha Shakespeare Rómeó vállára illesztett volna szamárfejet, miközben a derék ifjú felkapaszkodik Julia erkélyére. Pedig a szamárfej Rómeóra is ráillenék. De mondja Fjodor Fjodorovics, Jelizaveta és David között tényleg vége lett mindennek, ami voltaképpen még el se kezdődött?

– Az esztétika szabályai szerint a történetnek itt be kellett volna fejeződnie. De Ön, kedves Alekszandr Leonyidovics, mint esztétikus sokkal jobban tudja, mint én, egyszerű fecsegő, hogy az élet, sajnos vagy szerencsére, nem alkalmazkodik az esztétika szabályaihoz. David újra felhívta Jelizavetát, találkoztak, kicsit jártak is együtt, ahogy annak idején a többé-kevésbé rendszeres lefekvést nevezték. Időközben David és a felesége különváltak, David rábeszélte Jelizavetát, hogy költözzön hozzá, Jelizaveta ezt azzal a feltétellel fogadta el, hogy a viszonyát Mickevics tanár úrral változatlanul fenntartja. David ezt szinte megtiszteltetésnek tekintette. De az együttélés első napján valamin ismét összevesztek, és Jelizaveta, David szerencséjére, elköltözött Davidtól, mielőtt odaköltözött volna. Aztán Jelizaveta férjhez ment egy külföldi férfihoz, az elutazása előtt gondosan összeveszett minden barátjával és szeretőjével. David évtizedekig nem is hallott róla. Több évtized múltán hazalátogatott, felhívta Davidot, megmutatta az unokája fényképét, és úgy beszélt Daviddal, mintha hajdani nagy szerelmét látná viszont. David emlékeztette a szemüveg meg a zakó kínos históriájára, újból bocsánatot kért, Jelizaveta azonban vállat vont, és azt mondta, egyikre sem emlékszik. Viszont volt egy esemény, amely ismét Jelizavetához kapcsolódott, és mondhatni meghatározó szerepet játszott David életében Ez azonban hosszabb történet, és későre jár.

„Ez az, amire vágytam"

A vendégeket Kurganov szabadkozása inkább felvillanyozta.

– Három óra van – mondták többen is. – A hajnali buszok úgyis csak fél ötkor indulnak. Ha Ön, Fjodor Fjodorovics, még bírja, szeretnénk meghallgatni ezt a történetet.

– Meg persze, ha Marfa Ivanovna is bírja – jegyezte meg Ludmila Tyesznyeka.

– Persze, hogy bírom, kedveském – felelt Marfa, és szeretettel pillantott Ludmilára. – Igyanak még egy teát, a szamovár még nem hűlt ki.

Kurganov vodkát vagy bort töltött a poharakba, hátradőlt a székében, kereste a fájós dereka számára a legkényelmesebb testhelyzetet.

– Davidék házassága végképp csődöt mondott – kezdte Kurganov. – Anyeszka elköltözött, David egyedül maradt a lakásban. Pontosabban nem, illetve nem soká maradt egyedül, régi barátja Ivan Dimitrijevics Kondrasin, aki tudott Anyeszka távozásáról, néhány nap múlva felhívta, hogy beszélni szeretne vele. Kondrasin bejelentkezése mindig azt a benyomást keltette, hogy valami rendkívüli horderejű ügyet kíván szigorúan bizalmas körülmények között megbeszélni, David többnyire kételkedett vagy az ügy horderejében, vagy abban, hogy képes-e érdemben hozzászólni a kérdéshez. Ezúttal azonban az ügy valóban megfontolást igényelt, és a döntés Davidon múlott. Kondrasin kijelentette, kettesben egy barátjával kibérelnék dolgozószobának David lakásának egyik szobáját. David meglepődött az ötleten, úgy tudta, Ivannak van hol laknia, de arra sem volt oka, hogy nemet mondjon: már korábban is lakott nála egy-egy barátja. Így beleegyezett, hogy a két fiatalember szinte jelképes összegért kibérelje az eléggé szeparált szobát, amelyet David úgysem használt. Néhány nap múlva megjelent a bérlőtárs, Jurij Nyikolajevics Brodszkij, de hát róla már beszéltünk a mai este kezdetén. Említettem, hogy akkoriban Jurij volt ennek az egyetemről néhány éve kikerült, ott összeszokott társaságnak a vezére. Egy-két nap alatt a lakásban is átvette az uralmat, a saját szobáján kívül is belakta a lakás valamennyi szobáját, ha délután lefeküdt aludni, kikapcsolta a telefont. David munka után, hetente kétszer-háromszor, betért az Arhangelszk kávéházba, amely hivatala épületének földszintjén működött. Az egykor legendás irodalmi kávéházba a hajdani hírességek helyett, akiknek tréfás torzképe a falakon függött, jobbára már csak részeges novellaírók jártak, legfeljebb a drága alagsori étteremben foglalt helyet néhány komolyabb író. David tisztában volt vele, hogy fölöslegesen tölti az idejét az Arhangelszkben, ahol az ember egész este vár valamire, amiről tudja, hogy úgysem következik be, és közben sem érzi jól magát. De nem tudott mit kezdeni magával, hazamenni nem volt kedve, inkább fűzni próbálta az asztalhoz telepedő lányokat, többnyire sikertelenül. Az Arhangelszk legfőbb hozadéka David számára az volt, hogy itt ismerkedett meg Martina Szablinával, akivel, kölcsönösen úgy érezték, mindenben nagyon hasonlítanak egymásra, és akivel a barátságuk, néhány tétova és sikertelen szerelmi kísérlet után, életük kanyarulatai és fordulópontjai során mindig fennmaradt. Odaköltözésekor Jurij bevonta a társaságába Davidot, bár David Jurij barátainál négy–öt évvel idősebb volt, és négy–öt év harminc körül még sokat számít. Davidot az tette némileg érdekessé, hogy nem abból az egyetemi közegből jött, amelyből Jurij barátai, de fogékony volt a fiatalabbak gondolkodásmódjára, viszont Jurij vezéri pozícióját a legkevésbé sem veszélyeztette. David számára az új barátai révén hirtelen kitágult a világ. Egy-két nap elég volt hozzá, hogy megértse, miért volt szükség a közös, valójában inkább csak Jurij által használt dolgozószobára. Ivan Dimitrijevics elfogadta Jurij Nyikolajevicset falkavezérnek, Jurij Ivant legbizalmasabb apródjának. Ezt a kölcsönös kötődést pecsételte meg Ivan és Maja Cserkaszova hirtelen kibontakozó szerelme. Maja Ivanhoz költözött, Jurij pedig elhagyott férjként ott maradt Maja szüleinek a lakásában. Az abszurd helyzetet kellett Ivannak megoldania, erre kellett a „dolgozószoba”. Az alkalmi célú bérlői jogviszony mondhatni egy életre kijelölte David pályáját: ha akkor nem kerül kapcsolatba Jurij baráti körével, élete valószínűleg egészen másképp alakult volna. A hermészi alkatú Ivan mindenféle célzatosság nélkül, mintegy véletlenül gabalyította össze emberek sorsát, de hiszen ilyen gabalyítás volt nemcsak Jurij és David, de David és Tánya összehozása is. Ivan Maja ötlete alapján új párt akart kommendálni a magára maradt Davidnak, ez a közvetítés azonban nem jött be. Ellenben amikor Tánya Lozsinszkaja egy nehezen beszerezhető könyvet keresett, a mindentudó Ivannak eszébe jutott, hogy Davidnál látta azt a könyvet. Minden távlati szándék nélkül rábeszélte Tányát, hogy keresse meg Davidot.

David némi izgalommal, de egyúttal szorongva várta Tányát, akiről semmit sem tudott. Izgalommal, mert minden újonnan megismerendő nőbe beleképzelte a kaland lehetőségét. De szorongva, mert, ha a nő nem adott erre valami felszólító jelzést, többnyire nem tudta, hogyan fordítsa át az általános társalgást fűzésbe. Aztán amikor a nő távozott, magát barmolta le, hogy megint milyen gyáva, mulya volt. De még ennél is rosszabb volt, ha olykor mégis rámenős próbált lenni, a nő azonban felháborodva vagy gúnyosan kikosarazta. Akkor némi verbális rámenősség még nem számított szexista zaklatásnak, mint manapság, az újprüdéria szent századában.

Néhány fiatalabb nő tiltakozni akart Kurganov szexista megjegyzése ellen Fjodor azonban rendületlenül folytatta:

– Amikor Tánya belépett a szobájába David fellélegzett: a lány a fekete keretes szemüvegével, az előre ugró orrával egyáltalán nem tetszett neki. Úgy érezte, fel van mentve a fűzési kötelezettség alól. David átadta a könyvet, Tánya akár el is mehetett volna, David azonban udvariasan tartóztatta, és Tánya maradt. A lány időnként indulni akart, a férfi marasztalta, és Tánya maradt. Ez most már örökre letanyázott itt nálam, kérdezte magában David. Nincs ennek a pasinak semmi dolga, hogy ilyen kétségbeesetten kéri, hogy maradjak itt, morfondírozott Tánya. Persze az elhallgatott gondolataikat csak jóval később cserélték ki. Akkor azonban egész jól elbeszélgettek. Így telt el vagy három óra, akkorra már Davidnak egészen megtetszett Tánya. Néhány hét múlva, egy szombat délután, eszébe jutott, hogy már rég vissza kellett volna kapnia a könyvet, felhívta Tányát, az pedig beleegyezett, hogy most nyomban visszaviszi a regényt David lakására. Megismétlődött, ami David hivatali szobájában történt: Tánya maradt és maradt, holott Davidhoz megérkezett egy régi barátja, akivel hosszú ideje nem találkoztak, és akit láthatólag zavart, hogy a beszélgetésben egy ismeretlen nő is részt vesz. David tudta, hogy Tánya férjnél van, vajon a férje nem várja haza szombat este? Akkoriban szokássá vált, hogy szombaton David lakásán időnként összegyűltek Jurij barátai. Az egyetemen Tánya is ehhez a társasághoz tartozott, David meghívta, hogy a következő szombaton ő is jöjjön el. Tánya későig maradt, másnap az egész társaság együtt készült moziba menni. Egy ritkán játszott, ironikusan kritikus szellemű filmet vetítettek – ez a társaság nem moziba járt, hanem vetítésre. A mozi után, miután a társaság szétoszlott, David megkérdezte Tányát, nincs-e kedve feljönni hozzá. A lány szabadkozott, hogy haza kell mennie, de azért kicsit felmegy.

Egy kapcsolat elején mindig az első mozdulat a legnehezebb. Tánya meg David ültek a mély fotelban, iszogattak. Valamit kezdeni kellene, gondolta David, de idétlennek érezte, hogy felálljon, lehajoljon a lányhoz, és ebben a kitekert testhelyzetben kezdjen csókolózni vele. Tánya felállt, az ablakhoz lépett, a szobának háttal nézte az utcát. Ez egyértelműen felhívás volt. David kiment pisilni. Ha, gondolta pisilés közben, mire visszamegy, Tánya még mindig az ablaknál áll, odalép hozzá, és magához öleli. Észre sem vette, hogy közben átment a másik szobába, a díványról lepakolta a díszpárnákat. Visszatérve a pisilésből Tánya ugyanúgy állt az ablaknál, David odament hozzá, átölelte, egy perc múlva meztelenül feküdtek a díszpárnáktól megszabadított díványon.

Az ígéretes kezdet ellenére Tánya és David kapcsolatának jövője hosszú ideig bizonytalan volt. A helyzet ijesztően emlékeztetett az Anyeszkával való kapcsolat kezdetére. Az is alkalmi lefekvésből alakult ki, néhány hónap múltán azonban Anyeszka iszonyatos cirkuszokat rendezett, hogy maradjanak együtt, házasodjanak össze. Amikor aztán minden célját elérte, gyors egymásutánban reménytelenül beleszeretett két férfiba, elköltözött Davidtól, majd néhány nap múlva vissza akart költözni hozzá. David érzékelte, hogy alakul ki Tányában is ez az öngerjesztő hisztéria. Ez nem a nagy szerelem jele, gondolta. Inkább olyan, mint amikor a gyerek fuldokolva sír, mert ebéd közben nem játszhat az asztalon a búgócsigájával. Jurij társaságát belső törésvonalak szaggatták. A népesebb társaság Jurij körül gyűlt össze, a kisebbik a Jurijnál idősebb Belinszkij körül. Jurij nem tűrte, hogy bárki mindkét körbe beletartozzon: el kellett hitetnie önmagával és a követőivel is, hogy a másik falkavezér erkölcsileg méltatlan a szerepére. Tánya régebben beletartozott a még szét nem szakadt társaságba, a férje azonban valaha Belinszkij tanítványa volt, vele tartotta fenn a kapcsolatot, így Tánya is kiszorult ebből a társaságból. David időnként azzal ugratta Tányát, hogy az érdeklődés iránta meg a nagy szerelem voltaképpen csak arra szolgál, hogy az ő révén kerüljön vissza Jurij körébe. Való igaz, amikor híre ment, hogy Tánya Daviddal jár, a férje pedig elköltözött tőle, Tánya nyomban meghívást kapott Jurij barátainak egy szűkebb körű társaságába, ahová David is eljárt. Valójában David sem gondolta komolyan, hogy Tánya csak a régi társadalmi pozíciójának a kedvéért ragaszkodik hozzá. Inkább az zavarta, hogy megismétlődik, ami Anyeszkával történt: élt egy kaland lehetőségével (ilyen lehetőséget nemigen hagyott ki), és máris bele ragadt a kapcsolatba, mint légy a mézbe. Olyan nőt akart, akit ő választott, akiért meg kellett dolgoznia. Csak amikor az Anyeszka-történet abban a vonatkozásban is megismétlődni látszott, hogy Tánya beleszeretett egy Davidnál jóval fiatalabb férfiba, és lehetségesnek tetszett, hogy elhagyja Davidot, David akkor jött rá, mennyire ragaszkodik Tányához. Ez azonban évekkel később történt.

Egy délelőtt, amikor David még hálóköntösben eszegette a joghurtját a konyhában, csöngettek. Egy alacsony lány állt az ajtóban, Jurijt kereste. Jurij nem volt otthon, hamarosan kiderült, hogy a lány, Nágya Morozova, Jurij titkos barátnője. Csakhogy David tudta, hogy Jurij már Dunykával jár, és őt Maja bosszankodása ellenére sem hajlandó titkolni. Elég valószínűnek tetszett, hogy mindezt Nágya is tudja, azaz Jurijt, aki feltehetőleg este jön haza, csak David vendégeként várhatja meg. Nágya vékonysága ellenére, kissé tenyeres-talpas benyomást keltett. De Davidot nem is a külsejével fogta meg, hanem a beszédének a szürreálisba hajló kanyarulataival. Az embereknek abba a nem egészen ritka csoportjába tartozott, akik adottnak veszik, hogy beszélgetőpartnerük mindenkit ismer, akit ők ismernek, és egy név a másik számára ugyanazt jelenti, amit az ő számukra. Ráadásul Morozova a székvárosi egyetem filozófia szakjának végzős hallgatója volt, így elbeszélésében a David számára ismeretlen ismerősök személye összemosódott ismert vagy kevésbé ismert filozófusok személyével. Néhány óra múlva azonban David előtt kirajzolódott egy világkép, amelyben a sötétség, a gonosz princípiuma állt szemben a világosság, a jó princípiumával. A jót Szergejeva Tyihomirova, a sziporkázó szellemű történész képviselete, vele David már találkozott Jurij barátai között, a gonoszt a keleties szépségű Eszter Bahmanova. Ezek a mitikus lények azonban nem önmagukban képviselték a világ pólusait, mindkettőjük mögött ott állt egy-egy klasszikus filozófus. A gonosz Bahmanova filozófusmegfelelője Hegel volt, a jó Tyihomirováé Schelling. David filozófiai műveltsége távolról sem volt elégséges ahhoz, ezeket a kijelentéseket értelmezni tudja, de egyre fokozódó belső vidámsággal hallgatta Nágya szenvedélyes csacsogását. A beszélgetés egy ideig a konyhában folyt, majd egy fél üveg külhoni tömény társaságában a szobában, végül pedig az ágyban. Közben Nágya elmondott valamit, ami nem illett bele az önfeledt beszédfolyamba, viszont realisztikus hátteret adott a lány Bahmanova-képéhez. A némileg töredezett elbeszélésből az derült ki, hogy Nágya korábban terhes volt Jurijtól. Tudta, hogy Jurij semmiképpen sem akar gyereket, ugyanakkor azonban azt remélte, hogy a gyerek megszületése mégis hozzá köti a férfit, így a terhességét csak akkor vallotta be, amikor már jócskán túllépte a harmadik hónapot, amelyen belül a terhességmegszakítás megengedett, sőt, mindennapos volt. Amikor a terhesség és a hozzá kapcsolódó számítás kiderült, Jurij éktelen haragra gerjedt, és lényének minden agresszivitásával támadt rá a lányra, hogy nem szülheti meg a gyerekét. De a dühkitörés semmit sem ért volna, ha Bahmanova nem beszéli rá az édesapját, aki valamilyen fegyveres testület vezető orvosa volt, hogy lépjen közbe az ügyben. A fegyveres testület kórházában spontán vetélésnek álcázva végrehajtották a terhességmegszakítást. Nágya sírógörcsök és gyűlöletrohamok között mondta el a történetet. Az elbeszélésnek nem volt minden mozzanata érthető, de Davidnak úgy tűnt, hogy a terhességmegszakítás végrehajtása előtt a magzatot a méhen belül meg kellett ölni. Ez olyan vérlázító volt, hogy David hirtelen mély részvétet érzett a lány iránt. Pedig közben egyre nyilvánvalóbbá vált a számára, hogy az egész napos műsor főképp arra szolgált, hogy Nágya bosszút álljon Jurijon, aki már bejelentette, szakít vele. David barátnőjeként Nágya mintegy a ház asszonya lett abban a lakásban, amelyben Jurij formálisan albérlőként lakott. Nágya az államvizsgájára készült, egész nap tanult, és így egyáltalán nem hagyta el a lakást. Ennek ellenére a szekrényben rejtélyes módon szaporodtak a ruhái. Jurij kérdésére olyan homályos válaszokat adott, mintha a ruhákat is holmi elemi szellemek szállítanák a lakásba, amelyek vélhetőleg a jó princípiumának a szolgálatában állnak. Egy délelőtt, a konyhai reggelizés közben halk kaparászás hallatszott az ajtón. Nágya felugrott, kiment a folyosóra, néhány szót váltott valakivel, majd egy szatyorral tért vissza. David kérte, hívja be a barátnőjét, nyilvánvalóan kollégiumi szobatársnőjét, aki a ruhákat hozza, Nágya azonban határozottan kijelentette, hogy az illető már nincs jelen. Hangsúlyából úgy tetszett, a ruhákat és az egyéb szükségleti cikkeket szállító szolgálóját Nágya maga is inkább valamiféle dzsinnek tekinti, mint emberi lénynek.

Jurij nem tudott napirendre térni a sérelem felett, hogy elhagyott barátnője, mintegy magasabb státuszban, visszacsempészte magát a környezetébe. Davidnak háromszor egy héten be kellett mennie a munkahelyére, Nágya otthon tanult, Jurij otthon dolgozott, és ahogy megszokta, az egész lakást belakta. Amikor David hazaért, Nágya rendszerint hosszú panaszlistával fogadta. Jurij kikapcsolta a telefont, hogy ne zavarják a délutáni álmát, rátámadt, mert zuhanyozás után nem törölte fel a fürdőszoba kövét, vagy mert rendetlenül hagyta a konyhát. David igyekezett szelíden arra kérni Jurijt, ne gyötörje távollétében a lányt, Jurij azonban a maga lehengerlő módján sorolta, hogy mindenben igaza volt. David szégyellte, hogy nem bírja megvédeni a kedvesét, de közben Jurijjal sem akarta elrontani a viszonyát, akit szellemi vezérének tekintett. Ez az állandó feszültség is aláásta David és Nágya kapcsolatának a talán sosem létezett érzelmi alapjait: másfél hónap alatt kiderült, hogy a kapcsolat nem lehet tartós. Nágya többször beszélt a filozófiai szakdolgozatáról, amelynek címe ugyancsak a jó és a gonosz harcát jelképező filozófusokat idézte. A cím arra a közismert mondásra utalt, miszerint a majom anatómiájának a kulcsa az ember anatómiája. Hegel dialektikájának kulcsa Marx dialektikája: Schelling – így hangzott a címe a sokat emlegetett szakdolgozatnak, amelyet David egyébként sosem látott. A cím azonban, és különösen a kettőspont, annyira lenyűgözte Davidot, hogy régi barátjának, Pjotr Petrovnak is eldicsekedett vele. Petrov Davidnál sokkal olvasottabb volt. Elismerő bólintás helyett nagy szemekkel nézett Davidra: „Arról van szó, hogy a későbbiből kell megmagyarázni a korábbit, a magasabb rendűből az kezdetlegesebbet”, magyarázta David, és az eredeti mondásra hivatkozott az emberrel és a majommal. „Ez világos, felelte Petrov, de hogy kerül ide a kettőspont és Schelling?” Erre David nem tudott válaszolni. „A majom anatómiájának a kulcsa, mondta Pjotr, az ember anatómiája. Kettőspont: a krokodil.” Ettől, talán a krokodil képzetétől Davidot percekig tartó röhögőgörcs fogta el. Még évtizedek múltán sem tudta megállni röhögés nélkül, ha a kettőspont meg a krokodil az eszébe ötlött.

Nágya beköltözésével David és Tánya kapcsolata megszűnt. Találkozni azonban a szűk körű társaság heti összejövetelein rendszeresen találkoztak. Miután a viszonyuk véget ért, Davidnak egyre jobban tetszett Tánya, aki a szerelmi bánattól még vékonyabb, még inkább őzikeszerű lett, és ahogy közeledett a nyár, egyre rövidebb szoknyát, egyre vékonyabb trikót hordott. Az összejövetelek után hosszan sétáltak kettesben, a kölcsönös szemrehányások korszaka lezárult, és ők úgy mentek egymás mellett, mint egy kezdő szerelmespár. Egyszer Tánya hazáig kísérte Davidot, Nágya észrevett őket az ablakból, és derekas cirkuszt rendezett. Ez is siettette a kapcsolatuk végét.

Krasinszkij, aki már találkozott Nágyával, szemrehányást tett Davidnak, miért nem hozza be a lányt egy hármasba vagy négyesbe. Grigorij mindig arra gyanakodott, hogy egyes pasiknak csak arra kell a csoportszex, hogy így jussanak, az ő révén, új nőkhöz, de maga a csoportszex eszméje nem lelkesíti őket kellőképpen, és a meglévő nőiket önző módon kizárólag maguknak akarják megtartani. Davidra talán különösen gyanakodott, részint mert az egyéb férfipartnerei elég primitív alakok voltak, akikkel a szexen kívül nemigen tudott miről beszélni, részint mert önmagát (joggal) Davidnál sokkal jóképűbb, sokkal vonzóbb férfinak tartotta, viszont azt is látta, hogy Davidnak, vele ellentétben, nincsenek potenciaproblémái. Eredetileg David maga is rá akarta beszélni Nágyát a csoportszexre, de ahogy a szerelem hűlni kezdett, elment a kedve tőle, hogy a barátnőjét bevigye egy efféle kalandba. Viszont egyre inkább izgatta az újrakezdés Tányával, és az, hogy őt bele tudja-e csábítani a többes szexbe. Amikor korábban efféle lehetőségre tett célzásokat, Tánya értetlenül, elutasítóan válaszolt. David elutazni készült, megkérte Nágyát, aki közben letette az államvizsgát, hogy az elutazása előtt költözzön el. Nágya ezt vita nélkül tudomásul vette, mint aki maga is erre készült. Viselkedése utólag azt igazolta, hogy az egész beköltözés Davidhoz valóban inkább Jurij bosszantására szolgált. David hazaérkezése után egyszer találkoztak, David megkérdezte, van-e kedve feljönni hozzá, de Nágya határozottan nemet intett. A legerősebb érzelmi reakciót az egész ügy talán mégis Jurijból váltotta ki. Feszülten figyelte Nágya csomagolását. Amikor a lány távozott a lakásból Jurij alaposan körülnézett, és az egyik sarokban felfedezett egy ott felejtett bugyit. Abba olyan dühvel rúgott bele, mintha magát Nágyát rúgná picsán.

Az újrakezdés Tányával zökkenőmentes volt. David is, Tánya is érezte, hogy a negyedéves szünet erősítette a kapcsolatukat. David nyomban szóba hozta a csoportszexet. Tánya húzódozott, kételyeket fogalmazott meg, de érezhető volt, tudja, a kapcsolata Daviddal csak akkor válhat tartóssá, ha nem frusztrálja a férfit a kívánsága visszautasításával. Nagy nehezen igent mondott hát. David pedig megbeszélte Grigorij Krasinszkijjal, hogy négyen fognak találkozni Grigorijnál: a negyedik Jelizaveta Vlaszova lesz, az a Jelizaveta, akivel David Iszakovics először megpróbálta a csoportszexet. Tánya és David David lakásának a közelében beszélték meg a találkozást, David a szokásától eltérően percre pontos volt, Tánya ellenben jócskán elkésett. A bizonytalan ellenszegülés jele volt ez a késés. David már fogadkozott magában, hogy ha Tánya most nem jön el, végleg szakít vele. De vagy húsz perccel a megbeszélt idő után Tánya megérkezett.

Jelizaveta már ott volt Grigorijnál, félig levetkőzve feküdt az ágyon. Grigorij feltette a szokásos kérdést: „Kávé, tea, alkohol?” Ittak egy pohárka vodkát, kávét senki sem kért. Mindannyian az ágyon ültek, más ülőalkalmatosság nem is volt a szobában. Tánya elszánta magát, levetkőzött, David követte a példáját, mellé bújt. Grigorijon eleve csak a szokásos fürdőnadrág volt. Négyüknek eléggé keskenynek tűnt az ágy. David úgy képzelte, hogy az idegen test ne ijessze el Tányát, ő kezd majd foglalkozni a lánnyal, aztán lassan átengedi Grigorijnak. De még egy mozdulatot sem tehetett, Jelizaveta szenvedélyesen átölelte Tányát, simogatta a mellét, az ágyékát, szájával rátapadt a szájára. David felült, integetni próbált Jelizavetának, hogy ne legyen olyan rámenős, még elrémíti Tányát azzal, hogy egy nő csókolja, simogatja. Jelizaveta azonban észre sem vette az integetést, egyre hevesebben ölelte magához Tányát, Tánya pedig ahelyett, hogy elrémült volna, szenvedélyesen hozzátapadt Jelizavetához, a mellét csókolgatta, a kezével benyúlt a két combja közé. Most már David is észhez tért, csendesen arrébb húzódott, hogy ne zavarja a két lány boldog, önfeledt ölelkezését. Úgy érezte legizgalmasabb szexuális fantáziái válnak valóra. Jelizaveta a combját szorította Tánya csiklójára, Tánya a kezével simogatta Jelizaveta punciját, sóhajtoztak és elaléltak, megint összetapadtak, és megint elaléltak, aztán fáradtan és boldogan elengedték egymást, és csodálkozva néztek a két férfira, hogy azok hogyan kerülnek ide. Tánya szólalt meg először: „Ez az, amire mindig vágytam, mondta, amiről annyit álmodtam, ez a puha test, ez a lágy érintés. Mostanáig szégyelltem, titkoltam, hogy mire vágyom. Jelizaveta, te megmutattad, mire van szükségem, nagyon hálás vagyok neked.” Jelizaveta tárgyilagosan jelentette ki: „Még sosem volt ilyen jó partnere”, de ez üresen, mesterkélten hangzott Tánya felszabadító vallomása után. A két nő udvarias és figyelmes volt, két pohárka vodka után felváltva lefeküdtek a két férfival is, de érezni lehetett, hogy az előző kielégülés után erre már nincs nagy szükségük. David azonban ezt csöppet se bánta, Tánya boldogsága Jelizavetával őt is tökéletesen boldoggá tette. Bár még sok hercehurca volt köztük, ott, azon az estén, abban az ágyban dőlt el, hogy Tányával marad.

Persze a szerelmi mámornak ez az elsöprő ereje – summázta elbeszélését szokatlanul komoly, szinte megrendült hangon Fjodor Fjodorovics – halálos veszedelmeket is rejt, ahogy ezt már a görögök is tudták. Tánya számára a saját leszbikus-biszexuális énjének a felfedezése egyszerre világossá tette, hogy szenvedélyes, fájdalmas ragaszkodása az egyik barátnőjéhez nem barátság, hanem szerelem. Viszonylag magas nő lévén különös gyengédséget érzett a nála jóval kisebb, törékeny Antonyina Vinogradova iránt. De a vonzalmában benne volt az is, hogy az akkor még gyermektelen Tánya Antonyina családja, két tüneményes kislánya társaságában élte ki a maga gyerek utáni vágyát. És kedvelte Antonyina férjét, Vlagyimir Iszajevet is, az öntörvényű, nagyszerű festőt. Pedig tudnivaló volt, hogy Iszajev semmiképpen nem felel meg a Jurij Brodszkij körében elismert normáknak. Eszelősen féltékeny volt, ráadásul teljesen alaptalanul. Innia sem kellett hozzá, hogy a dühkitörései elvegyék az eszét. Ilyenkor többször is rátámadt a feleségére, érezhető volt, hogy Antonyina törékenysége, védtelensége csak fokozza az agresszivitását. Egy ilyen dühkitörése azzal végződött, hogy Vlagyimir eltörte Antonyina alkarját. Ekkor Antonyinának a bátyja és valamennyi barátjuk szinte követelte, hogy Antonyina hagyja ott az őrült férjét. Antonyina azonban nem hallgatott rájuk: szerette a férjét és az is szerette őt.

A Jelizavetával való találkozás után néhány nappal, ujjaiban Jelizaveta testének emlékével Tánya felment Antonyina lakására, ebben nem volt semmi különös, Tánya olykor hetente többször is Antonyináéknál töltötte az estét, Vlagyimir ilyenkor többnyire még a műtermében dolgozott. Egyszer-kétszer Tánya Davidot is elvitte magával, David és Vlagyimir jól megértették egymást, látható volt, hogy kölcsönösen rokonszenveznek egymással. Ezen az estén Vlagyimir nem volt otthon, a gyerekek már aludtak, Antonyina az ágyában feküdt, megfázott, lázas volt. Tánya leült az ágyra, Antonyina kezét simogatta, majd egyszerre ráborult, és szájon csókolta. Antonyina mindig érezte, hogy Tánya ragaszkodása hozzá több mint barátság, a csók mégis megdöbbentette. Tánya benyúlt a takaró alá, Antonyina apró mellét simogatta, majd kitakarta a lányt, végig csókolta a láztól forró testét, szétfeszítette a combját, és szopta, nyalta a lány csiklóját, hüvelyét. Antonyina néhány jóleső sóhajtást hallatott, de Tánya érezte, hogy nem élvez el, hogy azt szeretné, legyen vége az egyoldalú szerelmeskedésnek.

Davidot persze rettenetesen felizgatta Tánya elbeszélése, és rögtön kapacitálni kezdte a barátnőjét, hogy szervezzen egy hármast Antonyinával. Eszébe sem jutott, hogy belegondoljon, milyen hatással lehet egy ilyen kaland Antonyina és Vlagyimir sebekkel és hegekkel borított kapcsolatára. Tánya korábban, még a Jelizavetával való találkozás előtt elutasítóan, szinte felháborodottan reagált David ötletére, ha annyira rajong a barátnőjéért, összejöhetnének hármasban is. Most korántsem volt ennyire elutasító. Részben talán azért nem, mert látta mennyire izgatja Davidot a csoportszex, és kedvére akart tenni a férfinak, de talán azért is, mert úgy érzékelte, hogy Antonyina szexualitása egyértelműen férfiakra orientált, és azt gondolhatta, ha David és Antonyina összejön, a lány talán vele is oldottabb lesz. Rövidesen alkalom is kínálkozott a próbálkozásra, Vlagyimir elutazott, Tánya pedig elhívta Antonyinát David lakására. Bár az összejövetel célja eleve nyilvánvaló volt, elég sokat kellett inniuk, hogy a gátlások oldódjanak. Antonyina már az ágyon fekve is azt ismételgette, David és Tánya egymással foglalkozzanak, elégedjenek meg azzal, hogy ő nézi őket. De persze David is, Tánya is Antonyinát akarta, mindketten őt simogatták, őt csókolgatták. Tánya számítása azonban nem vált be, David jelenléte nem tette Antonyinát oldottabbá Tányával szemben, ehelyett a másik nő közeledése elől mintha inkább Davidhoz menekült volna. David pedig volt olyan önző, hogy ne törődjön Tányával: mindent beleadott, hogy kielégítse Antonyinát. Ennek ellenére az volt az érzése, hogy Antonyina csak megjátssza a kielégülést, valójában nem tud, de talán nem is akar feloldódni. Tányának viszont a csalódottságtól migrénes rohama támadt, amely napokig nem múlt el. David a maga férfi fafejűségében, a hármas nyilvánvaló sikertelensége ellenére, azt képzelte, csak ő tudja kielégíteni Antonyinát, és ha ez első nekifutásra nem is működött száz százalékos eredménnyel, másodjára minden rendben lesz. Gyorsan és kíméletlenül megfeledkezett az élményről, amely néhány hete Grigorij ágyában összeforrasztotta Tányával, randevút beszélt meg Antonyinával, és biztosra vette, hogy kettesben teljes sikerrel folytatják, amit hármasban kezdtek el. A kertvendéglőben, ahol találkoztak, megittak egy pohár bort, majd David azt ajánlotta, menjenek fel hozzá. Antonyina azonban a fejét rázta. Nem megy, a kapcsolatuknak nem lehet semmiféle folytatása: „Tánya nagyon jó barátnőm, mondta, de megdöbbentett, hogy annyi év barátság után hirtelen letámadott. Nem akartam elutasítani, úgy éreztem, egy tiltó mozdulat nagyon rosszul esne neki. Inkább passzívan tűrtem, tegyen velem, amit akar. Ami köztünk történt, azt pedig el kell mondanom Vlagyimirnak.” David rémülten tiltakozott. Antonyina azonban elszántan megismételte: „El kell mondanom, mert amikor alaptalanul vádolt azzal, hogy megcsaltam, mindig azt hajtogattam, hogy nem igaz, nem igaz. Ennek a hitelét venné el, ha nem ismerném be, hogy ezúttal tényleg megcsaltam. Így se leszek teljesen őszinte, Tányát és a hármast nem merem elmondani.” Vlagyimir nem bántotta Antonyinát, sőt, megköszönte az őszinteségét. De a művészérzékenységével ráérzett, hogy a történtekben Tányának is része volt. Kijelentette, hogy sem Daviddal, sem Tányával nem akar többé találkozni, és Antonyina se találkozzon velük. David egyszer felhívta Vlagyimirt, hogy beszéljék meg az ügyet, Vlagyimir azonban azt felelte, nincs miről beszélniük, és letette a kagylót. A távolból úgy tetszett, Vlagyimir és Antonyina házassága akkor siklott félre, Vlagyimir beleszeretett egy kolleganőjébe, Antonyina öngyilkosságot kísérelt meg, hajszálon múlt, hogy meg tudták menteni. Hogy ez a házassági válság összefüggött-e Antonyina úgy nevezett hűtlenségével, David sosem tudta meg. Antonyina betegségben halt meg, fiatalon. David soha többé nem találkozott vele, Tánya is csak véletlenül, futólag. Ami a nők közötti szexet illeti, David mindig úgy vélte, hogy Antonyina viselkedése volt a kivételes. A férfiak a csoportszexben, állította David, többnyire lehetetlenül viselkednek, képtelenek feladódni, vigyáznak, nehogy egymáshoz érjenek, úgy udvariaskodnak, mint egy fogadáson: „Parancsoljon, kérem! Csak Ön után…” A nők ellenben a csoportszexben is szabadok, kedvesek, ha egyszer belementek, nagyon kevés kivétellel, élvezik a helyzetet, a szexet a másik nővel, még akkor is, ha utóbb azt mondják, hogy ez nem az ő világuk. Tánya pedig nagyon tudott hatni a nőkre, ha éppen kedve támadt valakire. David erre a könnyed, erőfeszítés nélküli hódításra sosem volt képes. Ha tetszett neki egy nő, és spontánul nem jöttek össze, márpedig éppen azokkal, akik a leginkább tetszettek neki, semmi sem jött össze spontánul, mindig érezte a saját nehézkes erőlködését. Egy későbbi szerelme, Larisza azt mondta neki, nem bánja, ha lefekszik egy másik nővel, de azt nem bírja elviselni, hogy az ő pasija liheg egy másik nő után. David már korábban is így látta magát, esetlen lihegőnek. Ezért figyelte olyan elbűvölt irigységgel Tánya hódításait. Az akkoriban gyakori táncos mulatságokon Tánya olykor táncolni kezdett egy lánnyal, aztán David csak nézte, hogyan fűzi, hogyan bolondítja magába, kedvesen, lágyan, minden erőlködés nélkül. Olyanok is beleszédültek, akik korábban arról beszéltek Tányának, milyen viszolygással utasították el egy közismerten leszbikus nő közeledését. Ezeket a saját hódításait Tánya többnyire nem is vitte be a közösbe, csak akkor engedte át őket Davidnak, ha menet közben rájött, hogy olyan nagyon nem is érdekesek a számára. Más esetekben viszont Davidnak be kellett érnie azzal, hogy Tánya elmesélte, hogyan fűzte be az új partnerét, és mit csináltak egymással. Tánya elbeszéléseit David olykor még izgalmasabbaknak találta, mintha maga is részt vett volna a szerelmeskedésben.

Égető fájdalom

Hajnalodott, a vendégek menni készültek, már a szamovár is kihűlt. Most azonban Kurganov tartóztatta őket.

– Tudom, hogy nagyon sokat beszéltem – mondta bocsánatérő mosollyal –, de egy történetet elmondanék még Davidról és Tányáról. A rendes közlekedés úgyis csak fél óra múlva indul meg.

Aztán hogy nyomatékot adjon a kérésének, még egyszer körbe töltötte a vodkát.

Említettem – kezdett beszélni Kurganov –, hogy David Altman szerint a férfiak a csoportszexben rémesek voltak, beleértve Krasinszkijt is, aki elvi okokból kötelességének érezte, hogy a szájába vegye a férfi résztvevők farkát, de érezhetően nem tudott vele mit kezdeni. David azt állította, hogy a számos férfi közül, akikkel ilyen csoportbulikon összejött, Tányával vagy más felállásban, mindössze kettő volt, akikkel eltűnt ez az idétlen, merev távolságtartás. Az egyik egy Andrej Vavrinszkij nevű nagyra nőtt, biszexuális csacsi. Andrej vezető állást töltött be valamilyen kormányhivatalnál, s így korántsem volt veszélytelen számára, hogy rendszeres kapcsolatban állt Krasinszkijjal, de a feleségével együtt annyira izgatta őket a csoportszex, hogy vállalták a kockázatot is. David Krasinszkij révén ismerte meg őket. Az asszony, Olga még képes volt erről-arról beszélni, Andrej azonban csak négy-öt stereotip kérdést, mondatot ismételgetett: David úgy hallotta, mintha ugatna. Ennek ellenére volt benne valami kedves melegség, lehetett érezni, hogy szívesen ér hozzá a másik férfi testéhez, Davidnak pedig jól esett viszonoznia az érintését. Davidot többször is elhívták a lakásukra, harmadjára azonban Davidnak már elege lett az egyhangú hármas szeretkezésből, különös tekintettel arra is, hogy nagyon messze laktak, és egy órát kellett villamosoznia, hogy eljusson hozzájuk. A házaspár fogadkozott, hogy legközelebb ott lesz Olga barátnője is, így amikor újból a házaspár fogadta, David elhatározta, hogy többet nem megy el hozzájuk. De aztán mégis elment, és nem bánta meg. Olga helyett egy csinos fiatal nő feküdt az ágyban, Daviddal úgy viselkedett, mintha régi haverok lennének, holott a nevét sem tudták egymásnak. Aztán hazaérkezett Olga, és olyan négyes kerekedett, amilyenről az ember csak álmodozni tud. A két nő önfeledten élvezte egymást, utána mindketten Daviddal kezdtek foglalkozni, Olga David farkára ült, az ismeretlen fiatalabb nő a szájára, és közben egymással csókolóztak. Valamivel később, ahogy fordult a helyzet, David félig térdepelve Olga combjai közé fúrta az arcát. Egyszerre azt érezte, hogy valaki az anusát tapogatja a nyelvével, majd Vavrinszkij hangját hallotta, aki dicsekedve kiáltotta a feleségének: „Nyalom a férfi seggét!” Nem sok hiányzott, hogy David röhögésben törjön ki. Ennek ellenére ez két óra a csoportszex igazolásaként maradt meg David emlékezetében. A páros szex, gondolta, lehet jó, és lehet még jobb, kínos emléket csak ritkán hagy. Ugyanakkor egy szeretkezés különösen egyazon partnerrel, csak ritkán különül el a többitől, mert egy-egy szeretkezésnek nemigen vannak olyan különös mozzanatai, amelyek megmaradnak az ember emlékezetében. A csoportszexet sokkal könnyebb elrontani, sokszor válik kínossá, kelletlenné. Ha ellenben olykor összejön egy jó szexparti, amelyet nem terhel dráma, féltékenység, sértődés, az megőrződik az ember emlékezetében, akár egy kalandos, vidám mozi. Néhány héttel később Vavrinszkij arra kérte Davidot, szerezzen egy lakást, mert szeretné összehozni az új barátnőjével. David kételkedett, mert Andrejnek nemigen voltak új barátnői, hacsak a csoportszexpartnerei vagy a felesége nem szereztek neki egyet-egyet. A beosztottaival félt kikezdeni, más kapcsolatai pedig nemigen voltak. A beígért barátnő ezúttal sem érkezett meg, Andrej azonban sűrűn kínálgatta Davidot a magával hozott tömény szesszel. Egy óra múlva, amikor már mindketten elég sokat ittak, és nyilvánvaló volt, hogy a barátnő nem fog megérkezni, mert nem is létezik, Andrej simogatni kezdte Davidot. Davidnak nem volt ellenére a dolog, hiszen Andrej a csoportszexben is kellemes partner volt. Mégis annyira bosszantotta Vavrinszkij átlátszó trükközése, hogy leállította a férfi közeledését. Andrej akkor már kérlelte Davidot, sőt, a feleségét is megpróbálta odahívni, az azonban nem ért rá. David már úgy érezte magát, mint azok a nők, akik direkt felizgatnak egy férfit, hogy aztán otthagyják. Ilyenkor szokták egyes férfiak megverni, megerőszakolni a nőt. Gyorsan megkérte Andrejt, hogy együtt menjenek el a lakásból, hiszen a kulcsot neki kellett visszaadnia. Később gyakran visszagondolt erre a jelenetre, a saját izgalmát, bizonytalanságát is fel tudta idézni magában. Kicsit sajnálta, hogy elutasította Andrejt: ez lett volna élete egyetlen megvalósult homoszexuális élménye.

Fjodor Fjodorovics körbepillantott a társaságon, úgy érezte, az utolsó története kicsit hosszúra nyúlt, különben is túlságosan régen van nála a szó, lehet, hogy a vendégeinek már elegük van belőle, indulnának hazafelé. Pedig egy története hátra volt még, voltaképpen azt szánta az éjszaka lezárásának, abból akarta levonni a tanulságot, bár nagyon komolyan maga sem gondolta, hogy ezeknek a történeteknek bármiféle tanulságuk van. Megnyugodva látta, hogy a társaság figyelme nem lankadt, csak a szoknyabolond Tarasz bóbiskolt félrebillent fejjel, de ő mindig elaludt, ha nem ő beszélt, vagy nem róla volt szó. Sőt, úgy tetszett a társaságot foglalkoztatja Andrej és David elmaradt ölelése. Az időközben eltelt több mint harminc év alatt a világ felfedezte a meleg büszkeséget, a homoszexualitás vállalható, vállalandó magatartássá vált, a társaságból a fiatalabbak mintha rosszallták volna, hogy David elhárította Andrej közeledését. Ez a benyomás megnyugtatta Fjodort, hiszen a férfi–férfi vonzalomnak ebben az utolsó történetben is volt szerepe.

Említettem – kezdte Kurganov –, hogy David két férfiról beszélt, akik jól szerepeltek a csoportszexben. A súlytalan Vavrinszkijjal szemben Jevgenyij Pavlovics Muhin nagyon is súlyos egyéniség volt, rendőri nyelven szólva afféle nehéz fiú. A rendőri nyelv itt nem pusztán stílusfordulat, Muhin garázdaság, verekedés és hasonlók miatt többször volt börtönben, bányász korában egyszer azért vitték el a rendőrök, mert megtagadta, hogy munkaszüneti napon önként, ingyen társadalmi munkát végezzen, és a társait is munkamegtagadásra biztatta. A bányászkodás azonban csak átmeneti epizód volt Jevgenyij életében. Amikor David megismerte, Muhin naphosszat az Arhangelszkben ült. Muhint a sűrűn változó barátnői tartották el, olykor hivatásos prostituáltak, de Jevgenyij nem volt strici, nem húzta le a nőket, nem kért, sőt, nem is fogadott el tőlük se ezüstösen csillogó olasz öltönyt, se japán motorkerékpárt, annyit fogadott el, amennyit megevett, illetve amennyit, többnyire az aktuális nővel együtt, megittak. Ekkoriban Muhin mint a társadalom normáit semmibe vevő, öntörvényű ember volt népszerű az Arhangelszk vagy a Művészklub értelmiségi közönségének a körében, korántsem alaptalanul. Ha Muhin félrészegen megszólalt, csend lett, mindenki úgy érezte, jelentős kinyilatkoztatás következik. Az már nem sokat számított, hogy a jelentőségteljesnek ígérkező mondatok többnyire nem fejeződtek be. Jevgenyij mindehhez jó színészi képességekkel is rendelkezett, a társaság éppen jelen nem lévő tagjait, például Davidot, úgy tudta utánozni, hogy a jelenlévők dőltek a nevetéstől. Sztyepan Jermilov, aki Davidhoz hasonlóan jóban volt Muhinnal, egyszer elvitte Jevgenyijt az írófejedelem Tyihon Dobroginhoz, aki a felkelés után három évig volt börtönben. Bár a társaságban más börtönviselt írók is voltak, Dobrogin Muhint kezdte faggatni a börtöntapasztalatairól, és két órán át szinte csak vele beszélgetett. Később Muhin „jó útra tért”, megnősült, állásba ment, de a varázsa még idős korában is megmaradt. A hivatalban, ahol nyugdíjasként egy ideig még tovább dolgozott a több nyelvet beszélő kollégái úgy viselkedtek vele, mintha ő lenne a hivatal igazgatója. Pedig csak kézbesítő volt. Volt Jevgenyijnek egy régi haverja, ugyancsak az Arhangelszk törzsvendége, bizonyos Lavrenytyij Bulanov, Muhinnal ellentétben igazi bűnöző, hivatásos csaló. Évekkel később Davidnak alkalma támadt, hogy kötetlenül beszélgessen M. kormányzóság főállamügyészével, és szóba került Bulanov neve. „Az egy zseni”, mondta a főügyész, a hangjában bizonyos tisztelettel, Bulanov szélhámos trükkjeire utalva. Ennek ellenére Bulanov a fél életét börtönben töltötte, és szegényen halt meg. David egy életre szóló intelmet köszönhetett neki. Egy alkalommal Lavrenytyij egy rubelt kért tőle, akkoriban száz gramm vodka került ennyibe a szomszédos kocsmában. Minthogy Bulanov már a harmadik lejmoló volt azon a délutánon, és Davidnak magának se volt sok rubelja, Bulanovnak ezúttal nem adott. Az szinte sajnálkozva nézett rá, és azt mondta: „Altman, Altman, spórolásból nem lehet meggazdagodni.”

Egyszer David Muhinról kezdett beszélgetni Bulanovval. Arról kérdezte, mitől vannak ennyire jóban, holott a világ dolgait annyira különbözőképpen ítélik meg. Muhin minden nőben talál valami különlegeset, valamit, amiért rajongani képes, akkor is, ha aztán otthagyta vagy éppen elverte. Bulanov ellenben csak leszólja az összes nőjét, kijátssza, becsapja, aztán kineveti őket, ha pechükre beleszerettek. Beszélgetés közben valahogy Gorkijra terelődött a szó, Bulanov nemcsak eszes ember volt, de igen olvasott is. „Kamaszkoromban nagyon szerettem Gorkijt, mondta David, most is szeretem, de a rajongásom elmúlt. Az az érzésem támadt, hogy nagyobb élvezet olvasni, mint amennyi erőfeszítésembe kerül. Túl könnyű szeretni.” Lavrenytyij bólintott: „Pontosan ez az, amiért Muhinnal tíz éve a legjobb barátok vagyunk.” Valami ilyesmit érezhetett az az értelmiségi kör is, amely befogadta Muhint. Ő volt számukra a proletár, a társadalmon kívüli deviáns, a majdnem-bűnöző, akivel úgy kerülhettek kellemes és szórakoztató kapcsolatba, hogy semmiféle erőfeszítést nem kellett tenniük, semmiféle kockázatot nem kellett vállalniuk.

A nőkkel a helyzet más volt. Ők nem a szerepe miatt bolondultak bele Muhinba, nem azért, amit jelképezett. Hanem mert valami sötét tüzet éreztek benne, valamilyen fekete szenvedélyt a nők iránt, aminek semmi köze nem volt a szoknyapecérek nőkergető majomkodásához. Mintha Muhin a szeretkezésbe lett volna szerelmes, talán ez bűvölte el a nőket. Egyszer összejött egy prostituálttal: „Mostantól neked hajtok”, ajánlotta fel a lány, Jevgenyij azonban elhárította. Egy diplomata felesége otthagyta római lakását, hogy néhány hónapig Muhinnal élhessen. Egy vendéglői társaságban az egyik nőt annyira felizgatta Muhin lába, amely az erős, fekete szőrzetével kilátszott a nadrág szárából, hogy lemászott az asztal alá, kibányászta a nadrágból a férfi farkát, és szopni kezdte.

A jelenlévők megpróbálták felidézni a jelenetet, keményre vasalt damaszt asztalterítőt képzeltek el, amelynek védelme alatt az egyik hölgy a vacsoráját megszakítva Muhin lába közé térdel. Kurganov, mintha kitalálta volna a vendégek gondolatait, némi jegyzettel látta el a történetét:

Na, ne gondoljanak valami tükörfényes kávéházra. A hely, ahol ez történt, félig kocsma, félig falatozó volt, a vendégek kurvák, stricik és csavargók, a pincér, ha látta is, mi történik az asztal alatt, hozzá volt szokva az ilyesmihez. Ma már ilyen helyek nincsenek. Sajnos – tette hozzá sóhajtva. Aztán visszatért David és Muhin történetére:

Davidban, mint a Vavrinszkij-kaland kapcsán is utaltam rá, volt némi készség arra, hogy érzékelje egy férfi vonzerejét, sok esetben rá tudott érezni arra, hogy kibe szeretnek bele a nők. A Muhinnal való barátsága valahol félúton volt a kávéházi értelmiség társadalmi érdeklődése és a nők vonzalma között. Amikor gyereke született, Muhin jelentkezett a rendőrségen, hogy letöltené a korábban kiszabott börtönbüntetését: nem akarta, hogy esetleg a már cseperedő gyereke mellől vigyék el a börtönbe. A büntetést nem politikai okból mérték rá, hanem azért, mert leütött egy önkéntes rendőrt. Az önkéntes rendőrt sem politikai okból ütötte le, hanem azért, mert az közbeavatkozott, amikor Muhin a Művészklub előtt megpofozta a barátnőjét, aki ugyancsak törzsvendége volt az Arhangelszk kávéháznak. Mint visszaeső, hivatalos személy elleni erőszakért két évet kapott, de esze ágában sem volt a megadott időben jelentkezni a börtönben. A városban ezrével lézengtek jogerősen elítéltek, ahogy ma is. Ma persze az elektronikus kommunikáció segítségével könnyebb kideríteni, hogy az igazoltatott személy nincs-e rajta a körözési listán, viszont kevesebb az igazoltatás, mint negyven évvel ezelőtt. Davidot és Jevgenyijt egyszer együtt igazoltatták a város akkor egyetlen reggelig nyitva tartó kocsmájában. Muhinnak az igazolványa szerint volt munkahelye, volt állandó lakása, a rendőrnek ezek után eszébe sem jutott, hogy a körözési listát tanulmányozza. Davidot ellenben majdnem bevitte a kapitányságra, mert éppen szakállt növesztett, de a személyijében nem cseréltette ki az arcképét.

Tánya és David már tartósan együtt éltek, bár David folyton elhitette magával, hogy a kapcsolatuk nem végleges. Egy szombat este Davidék házibuliba mentek. A lakásban ott maradt Szofja, Tánya alig húszéves unokahúga, aki a szülővárosából néhány napra jött fel M. kormányzóság székvárosába. A lakás, ahol a mulatságot rendezték, majdnem sötét, volt, csak az asztalokat, amelyeken a zsíros kenyér, hagyma, paradicsom társaságában boros- és vodkásüvegek sorakoztak, világították meg apró fények. Váratlanul mély, dörmögő hang állította meg Davidot: Muhin volt az, aki néhány napja szabadult a börtönből. David sokszor beszélt Tányának Jevgenyijről, de nem kellett hozzá az ajánló szöveg, hogy Tánya felismerje Muhint, és ráérezzen a vonzására. David magukra hagyta őket, valamelyik régi barátnőjével beszélgetett, táncolt is egy kört. „Menjünk haza, mondta Tánya, amikor David visszaért hozzájuk. Jevgenyijnek nincs hol aludnia.” Még egy órája sem voltak a buliban, kicsit furcsának tetszett, hogy máris elmennek, de David belátta, ennek a tipródásnak itt nincs sok értelme. Nyilvánvaló volt, hogy Tányát elragadta Jevgenyij sötét izzása, azért akar hazamenni, hogy lefeküdjön Muhinnal, kettesben vagy hármasban, mindegy. David egyszerre érzett féltékenységet és vágyakozást, ő is azt akarta, hogy feküdjenek le hármasban, de belenyilallt, hogy a szerelme ennyire vágyik a barátjára. Pedig David többször is szervezett partikat hármasban Tányával, leginkább Krasinszkijjal: izgatta, hogy Tánya elélvez egy másik férfival, és büszke volt rá, hogy nem féltékeny. Csakhogy ezeket az összejöveteleket ő találta ki, Tánya, ha nem is a kedve ellenére, de főképp David kedvéért vett részt bennük. Muhint viszont Tánya akarta, Tánya kívánta, igaz, David is. Az utcán Tánya leintett egy taxit, pedig fél óra alatt az éjszakai közlekedéssel is hazaértek volna.

Otthon David húzni próbálta az időt, meg akart mutatni egy fényképet, amely egy korábbi szexpartin készült, de nem találta. Matatás közben azon gondolkodott, mi lenne, ha férfiasan lépne fel, ha megtiltaná Tányának, hogy lefeküdjön Muhinnal, de nyilvánvaló volt, hogy csak nevetségessé tenné magát. Nem is beszélve arról, hogy ha tettlegességre kerülne sor, Muhin fél kézzel a falhoz kenné. Azok csöppet sem törődtek vele, már a díványon ültek és csókolóztak. David átment a másik szobába, felébresztette az ott alvó Szofját, és megpróbálta rábeszélni, hogy csatlakozzon hozzájuk. Szofja tiltakozott, bár amikor korábban beszélgettek a csoportszexről, nagyon is érdekelte. David nem törődött a lány, tiltakozásával, átrángatta a szobájukba. Tánya és Jevgenyij meztelenül feküdt a díványon, a férfi hatalmas farka szinte eltűnt Tánya szájában. Szofja felsikoltott, kitépte magát David kezéből, és visszarohant a szobájába. David nem ment utána, azt tette, amit kezdettől fogva kívánt, ledobálta a ruháját, odafeküdt Tánya mellé, és csókolgatni kezdte a száját. Tánya nem volt önző, a nyelvével áttolta Jevgenyij farkát a szerelme szájába. David szopni kezdte, azokkal az ajak- és nyelvmozdulatokkal, ahogy ő szerette, ahogy sokszor meg is mutatta a lányoknak, hogy is szopják a farkát. Muhin nagy és kemény hímtagját a szájában tartani egészen más érzés volt, mint amikor Krasinszkij petyhüdt farkát szopta, vagy Vavrinszkijét, amelyből már a szeretkezés félidejében erőtlenül szivárgott a sperma. Egy fél óra múlva mind a hárman elégedetten hevertek a díványon. Tánya ragyogott, hogy mind a két férfi elélvezett benne, és ő mind a kettőtől elélvezett. David olyan beteljesülést érzett, mint amikor átélte, ahogy Tánya Jelizavetával felfedezi a női testet. Most ő kapta meg, amire elfojtva vágyott: megismerte és élvezte egy férfi testét. Ennél többet nem akart, és nem is kísérletezett tovább. Jevgenyij valószínűleg nem volt még nővel, amióta kiszabadult a börtönből, legalábbis ezt sugallta a kirobbanó vágya.

Három nappal a nagy szeretkezés után David égető fájdalmat érzett a hímvesszőjében, és hamarosan gennyes váladék csöppent ki a farkából. Az égető érzést Tánya is jelezte. David tudta, hogy trippert kapott Muhintól, nem először történt meg vele. Egy időben, amikor éppen egyedül lakott a lakásában, a csövező lányok között elterjedt, hogy David lakásában egy-egy éjszakára szállást, és néhány szelet vajas kenyeret, felvágottat is kaphatnak. A telefonszámát kézről kézre adták, hamarosan hetenként több lány is felhívta, nem tölthetné-e az éjszakát Davidnál. Azt meg se kellett beszélni, hogy cserébe lefekszenek a férfival: ezt kölcsönösen természetesnek tartották. David némileg aggódott, hogy a lányok ellopnak ezt-azt a lakásából, de nem történt ilyesmi. Még az a lány se lopott, aki azt mesélte, büntetőeljárás folyik ellene, mert ellopta egy idősebb férfi pénztárcáját. „Lefeküdtem vele, de nem adott egy fillért se, azért loptam el a pénztárcáját.” „Kértél tőle pénzt?”, kérdezte David. „Nem, felelte a lány, de csak nem gondolhatta, hogy ingyen fekszek le egy ilyen vénemberrel.” Lopni a csöves lányok nem loptak, de trippert azt kapott tőlük nemegyszer. (AIDS akkoriban még nem létezett, a vérbaj pedig nagyon visszaszorult.) Az első alkalommal David megrémült a tünetektől, egy darabig halogatta, hogy orvoshoz menjen. Ezt voltaképpen jól tette, mert mint utóbb megtudta, az orvosokat kötelezték, hogy a beteget, akár a rendelőintézetben, akár a magánrendelőjükben jelentkezett, kérdezzék ki, kivel volt szexuális kapcsolata, és ha nem válaszolt, vagy ha a megnevezett személy nem jelent meg a kezelésen, az orvosnak értesítenie kellett a rendőrséget. David szerencséjére családi ismeretségben volt egy nemi betegségekkel foglalkozó orvossal, végül legyőzte a szégyenkezését, és elment Kondratyev doktorhoz. Az orvos, aki még okoskodó, tudálékos kisgyerekként emlékezett rá, gúnyolódott egy sort Daviddal, hogy milyen körökben szed össze ilyen betegséget, de aztán megnyugtatta, hogy a trippernek csak a neve csúnya. Amióta van antibiotikum, a tripper egyetlen injekcióval, egy nap alatt gyógyítható. Ezután Davidnak még vagy háromszor el kellett mennie Kondratyevhez, az orvos egyre jobban csodálkozott, hogy egykori kis barátja újra meg újra beleesik ugyanabba a kelepcébe, de nem kérdezett semmit, beadta az injekciót, és többnyire még honoráriumot sem kért. Aztán Tánya odaköltözött Davidhoz, a csöves lányok elmaradtak, és David már jó ideje nem látta Kondratyev doktort. Most azonban ismét el kellett menniük hozzá, ezúttal Tányával együtt. Előzőleg beszélt Muhinnal, elmondta neki, mi történt. Muhin fogadkozott, hogy neki semmi baja, nem is kaphatott fertőzést, hiszen börtönben volt. A tripper mindenesetre Tányának is, Davidnak is elvette a kedvét attól, hogy megismételjék a hármast Muhinnal, így az az éjszaka megmaradt egyszeri, kivételes élménynek. David Kondratyev doktornak lovagiasan azt mondta, a barátnője tőle kapta a fertőzést. Ám amikor kettesben maradtak a rendelőben, hogy az orvos beadja az injekciót, Kondratyev mint férfi a férfinak, megmondta, hogy Tánya fertőzése semmivel sem régebbi, mint Davidé, tehát David éppúgy kaphatta a fertőzést Tányától, mint az őtőle. David nem merte megmondani Kondratyevnek, hogy együtt és egyszerre kapták. Megköszönte hát a figyelmeztetést, és elkönyvelte magában, hogy Kondratyev konzervatív felfogású ember, de jó orvos.

A történet David számára véget ért, Tánya számára azonban nem. Néhány nap múlva a lány újból fájdalmat érzett a hüvelyében. Ez már biztosan nem nemi betegség volt, Tánya tehát elment a körzeti rendelőintézetbe. Az orvos, aki a nőgyógyászaton rendelt, megállapította, hogy valamilyen másodlagos fertőzés következtében tályog keletkezett a beteg hüvelyében. Ivan Baranyikov doktor, akit Tánya akkor látott először, felnyitotta és tisztességesen ellátta a tályogot. Miközben dolgozott, a doktor rengeteget beszélt, elmagyarázta Tányának, hogyan keletkezik egy efféle másodlagos fertőzés, és folyamatosan tudósította, mit csinál éppen. Tányát elbűvölte, hogy az orvos mintegy partnerként kezeli, és szinte beavatja az orvosi munka rejtelmeibe. Attól kezdve Tánya Baranyikovot tekintette a nőgyógyászának, elment a magánrendelőjébe, tőle kért tanácsot, miért nem esik teherbe, hozzá küldte a barátnőit, és nála szülte meg a gyerekeit. Csak lassan derült ki, hogy Baranyikov valószínűleg azért beszél annyit kezelés közben, mert ezzel leplezi az állandó bizonytalanságát. Rossz orvos: rossz manuálisan, de rossz diagnosztaként is. Ráadásul tisztességtelen, szakmai szövegeléssel álcázza, hogy rosszul állapította meg a szülés várható időpontját, nem ismeri be, hogy egy vizsgálat nem sikerült, meg kellene ismételni, ehelyett azzal áltatja a beteget, hogy a vizsgálat negatív eredménnyel zárult. David Tánya hüvelyében időnként valamilyen csontos keménységet érzett, David ezt úgy magyarázta magának, hogy Tánya szeméremcsontja hegyesebb szöget zár be, mint a nőké általában. Egyes természeti népek hisznek női démonokban, akik a hüvelyükben lévő foggal leharapják a behatoló férfi hímvesszőjét. David azzal ugratta Tányát, hogy ő is ilyen vagina dentatával, azaz fogaspinával rendelkezik, és ha egyszer megharagszik, leharapja a farkát. Tánya elmondta ezt Baranyikov doktornak, aki azt válaszolta, hogy Altman úrnak bizonyára termetes pénisze van. Az első gyerekük születésekor derült ki, hogy a dolog egyáltalán nem vicces, az orvos a szülés közben ismerte fel (vagy inkább: ismerte el) a téraránytalanságot, akkor mondta, hogy talán jobb lett volna, ha a gyerek császárral születik. A szülés iszonyatosan nehéz és fájdalmas volt, a köldökzsinór rátekeredett az újszülött nyakára, a kislány elkékülve született meg. A szülők egy ideig rettegtek, hogy a komplikáció esetleg agykárosodást okozhatott. Csak akkor, amikor a gyerek szokatlanul korán beszélni kezdett, akkor nyugodtak meg, és mondták egymásnak boldogan: „Akkor milyen okos lenne, ha nem fuldokolva születik meg!” A szülés után a varratok mögött vérömleny keletkezett, a varratokat újból fel kellett nyitni, a vágások vastag hegekkel gyógyultak. Baranyikov azt magyarázta, Tányának sajnos ilyen, kolloidképződésre hajlamos a bőre. Csak évekkel később, amikor egy kitűnő sebész operálta Tányát, akkor derült ki, hogy az elkerülhetetlen hegképződésből egy szó sem igaz. (A fog egyébként a szülés után eltűnt, mintha kihúzták volna.) Tánya a rossz tapasztalatok ellenére mégis kitartott Baranyikov doktor mellett, mintha maga akarná kihívni maga ellen a sorsot. És az benyújtotta a számlát. Baranyikov nem vette észre a Tánya petefészkéből kiinduló rákos daganatot, azt állította, hogy a laborvizsgálat eredménye negatív volt, holott a labor a vizsgálat megismétlését kérte. Baranyikov Tánya hasi fájdalmait klimakterikus panasznak minősítette, és olyan hormontapasszal kezelte, amelyre nagy betűkkel rá volt írva: Daganatos megbetegedések esetén alkalmazása tilos!

Tánya Lozsinszkaja nem sokkal Grigorij Levin halála után megírta a filozófus életrajzát, munkájához elsőként használt fel egy bőröndnyi addig ismeretlen dokumentumot. Ha ez a könyv akkor megjelenik, szenzáció lett volna. De a cenzúrahivatal rejtélyes módon és kifürkészhetetlen okból elsüllyesztette a kéziratot, Tánya tizenöt évvel később kapta vissza, amikor már minden adat és dokumentum közismert volt. Munkájának sorsa elvette Tánya kedvét a tudományos kutatástól. A sors benyújtja a számlát, Levin állítólag valami ilyen megfogalmazással foglalta össze a görög sorstragédiák meg egyes Ibsen-drámák mondanivalóját. A hős boldog elégedettségben él, aztán kiderül, hogy valamilyen, számára is ismeretlen vétke, vagy csupán az isteneket sértő gőgje miatt a végzettel kell szembenéznie; Rank doktor a Nórában nem is a saját, hanem az apja kicsapongásai miatt bűnhődik. David sosem nézett utána, hogy valójában leírta-e Levin ezt a közhelyes mondatot. Tánya azonban, legalábbis David így emlékezett rá, félig meddig ironikusan, már akkor Levinre hivatkozva emlegette a sorsot és a számlát, amikor Baranyikov felvágta a hüvelyi tályogot. Aztán húszegynéhány évvel később ismételte el másodjára, amikor kiderült, hogy halálos beteg. Nem arra gondolt, hogy valami bűnt követett el azzal a vad éjszakával, azt sosem tekintette bűnnek. Inkább arra gondolhatott, hogy hajdani önfeledt boldogságáért kell megfizetnie.

Csend lett, nehéz, kínos csend. Alekszandr Rogyionov szólalt meg, öblös mély hangja most megnyugtatóan hatott:

Fodor Fjodorovics, misztikusnak, nem is misztikusnak, egyszerűen babonásnak kell lennie, ha azt állítja, hogy Tánya kalandos éjszakájának bármi köze volt a betegségéhez, ha a fertőzést, a tályogot, a hibás orvosválasztást, a betegséget és végül Tánya halálát logikai láncba rendezi, és valamiféle végzetszerű menetelést lát benne a katasztrófa felé. Az egyes mozzanatok egymásból következnek, de a betegségnek semmi köze a láncolat kezdő pontjához. De valószínűleg még a téves diagnózishoz se. A petefészekráknak igen rossz a kórjóslata.

Jól mondja, Alekszandr Leonyidovics – felelte Kurganov kedvetlenül –, babonás vagyok, hiszek a végzetben, talán még a túlvilágban is. De nem azt akartam mondani, hogy Tánya valamilyen bűnéért bűnhődött. Csak azt, ami ennek az egész mai éjszakának a triviális tanulsága: a szerelmi szabadság nem kevésbé veszedelmes dolog, mint a szigorú korlátozottság. Anna Karenina azért veti magát a vonat alá, mert a társadalom a szenvedélyes szerelme miatt kitaszította. De gondolja meg, hány szörnyűségről beszéltünk itt ma éjszaka. A szerelmi szabadság útját megalázottak, sérültek, halottak szegélyezik. Jekatyerina dühe, Verocska fájdalma, Nágya magzatának az elemésztése, Dunyka, Margarita halála, Antonyina öngyilkossági kísérlete, Tánya végzetes betegsége – ezek mind összefonódtak a létünk „elviselhetetlen könnyűségével”, a magánéletünk vélt szabadságával. De persze azt se gondolom – tette hozzá utálattól eltorzult arccal –, hogy a gyerekeitek és az unokáink, akiket hamarosan köpönyegforgatók, szenteskedők és banditák fognak erkölcsi oktatásban részesíteni, biztonságosabban, boldogabban élnek majd, mint ahogy mi éltünk, régi libertinusok.

Már senkinek sem volt kedve hozzá, hogy folytassa a vitát. Kint az utcán megindult a rendes reggeli közlekedés. A vendégek felálltak, nyújtózkodtak, elindultak kifelé. Marfa elkezdte összeszedni a tányérokat, poharakat, de Fjodor Fjodorovics leállította.

Majd holnap megcsináljuk. Most inkább feküdjünk le.

Marfa átölelte, magához szorította Fjodort.

Tudod, Marfa – mondta Kurganov –, az öregségnek az az előnye, hogy a szexet éppúgy élvezzük, mint a fiatalok, de színes kalandokra már nincs olyan nagy szükségünk. És a szerelem fájdalmai sem gyötörnek többé.

Marfa bólintott, és hosszan, szenvedélyesen szájon csókolta Fjodort.

Beszélő Online, 2015. július 19. – szeptember 16.

Közelképek

Az itt következő írások egy részét besorolhattam volna akár a kötet önéletrajzi ciklusába is. Ha közdolgokról akarok írni, akkor sem tudom elkerülni, hogy saját magamról írjak, ha önmagamról írok valamit, abban is megjelennek a közügyek. Egy pszichológus biztosan azt mondaná, menthetetlenül narcisztikus vagyok. Hogy érdekli-e az olvasót magánlétemnek és a közéletnek ez a keveredése, hogy jót tesz-e az írásnak és az olvasónak – nem tudom megmondani. Megpróbáltam elkülöníteni azokat az írásokat, amelyek a lakókörnyezetemről, a természettudományban úgy mondanák: az élőhelyemről szólnak. Az irányítószám azonban nem bizonyult kellőképpen meghatározó csoportképző erőnek: közelképek éppúgy készülhettek a Belvárosban, mint Budán vagy a Dunakanyarban. A város belső területének kiürülése, az üresen álló kirakatok a Belvárosban – ez bizony társadalmi jelenség: az egyik legfeltűnőbb megnyilvánulása a népességfogyásnak Az, hogy a három éve megnyílt elegáns mongol kashmirbolt meg az ősidők óta ismerős cipőüzlet szinte egyszerre szűnt meg, leírható magánbosszúságként, de valamilyen országos sorvadás jeleként is.

Újszülöttként az Apponyi tér 4.-ben kezdtem az életet. Aztán évtizedekig laktam a Felszabadulás tér 4.-ben, jelenleg pedig a Ferenciek tere 11.-ben élek. A lakcímemnek ez a legutóbbi megváltozása a puszta címváltozásnál többet jelentett számomra, de persze kevesebbet egy költözködésnél. Mert valójában ugyanott lakom nyolcvan éve: időközben változott a lakás nagysága, a bejárata, de ha kinézek az ablakon, nagyjából ugyanazt látom, mint kétéves koromban. Ritka manapság az ilyesmi. Remélem, hogy a hátralévő éveimben sem kell költöznöm. Egyre több lakás változik airbnb szállássá, a lakáskiadók érdekei pedig nem egyeznek a lakók és a lakástulajdonosok érdekeivel. Ha a lakáskiadók kerülnek többségbe, hozhatnak olyan többségi határozatot, amely mégis költözésre kényszerít.

Budapest szíve

Rogánföldi anziksz

Orzó Emília emlékének

Budapest szívében lakom. A szívének is a szívében. A szívcsakrában, hiszen a szívcsakra a csakrarendszer középpontja, mondhatni szíve. Minden szeretet, szerelem, gyengéd érzelem otthona. Itt lakni, szinte túlzás, pláne annyi éve. A Belvárosban lakom, a legbelsejében. Bélváros. Darmstadt.

Versengő villamosok, lángoló tető

Itt, a Bélvárosban mindig történt-történik valami. Kisgyerekként az ablakpárkányon álltam, anyámmal a hátam mögött: azt játszottuk, melyikünk találja el, az Erzsébet híd felől vagy a Kossuth Lajos utca felől jön-e előbb villamos. Amikor Pest ostroma véget ért, de Budán még javában tartottak a harcok, Thököly úti rejtekhelyünkről, Slachta Margit zárdájából az egyik első utunk a tavasszal elhagyott otthonunkba vezetett. Az aranyos házmester néni elmondta, a lakáskeresőket azzal riasztotta el, az üresen álló lakás annyira poloskás, hogy egyetlen éjszakát sem bírnának ott nyugodtan aludni. Így a lakás bámulatosan sértetlen állapotban vészelte át az ostromot, pedig a ház legfelső emeletét bomba sodorta el. Az ablakhoz szaladtam, abban a pillanatban gyulladt ki a szemben lévő hatalmas ház (mindig csak királyi bérpalotaként hallottam emlegetni), tornyos-cirádás teteje. A távolból a hatalmas lángok inkább lenyűgözőek voltak, mint félelmetesek. Tíz évvel később látcsővel kukkoltam a házat, egy nő tavasztól őszig melltartó nélkül napozott az erkélyén. Újabb tíz év múlva újjáépült az Erzsébet híd, egy darabig ismét figyelhettem volna, melyik irányból érkezik hamarább villamos. De ez akkor már kevésbé bilincselt le.

A rendőr és a jogállam

Szabályosan átkelni a téren a Petőfi Sándor utcánál vagy a Váci utcánál lehetett, aluljáró akkor még nem volt. A két zebra között tetemes a távolság: akik a Kígyó utca felől a Veres Pálné utca felé igyekeztek, vagy fordítva, azok a Szabad sajtó út torkolatánál mentek át. Pontban fél kettőkor, egy rendőr állt meg a szemközti járdán, és büntetni kezdte a szabálytalanul közlekedőket. Messzire nem jutott, mert az emberek pillanatok alatt észrevették, hogy a rendőr bírságol, és dühöngve-káromkodva elindultak a zebra felé. Fél óra múlva a rendőr is megunta az álldogálást, vagy így volt előírva a napi munkarendjében, hátat fordított, és arrébb ment. Abban a pillanatban a járókelők ismét sűrű sorokban özönlöttek át a tiltott helyen, akkor már a rendőr nem törődött velük, ők sem rendőrrel. Elgondolkoztam a jogállam természetén. Nemcsak akkor hibádzik a jogállam, ha a hatalom önkényesen meggátol valamit, ami egyébként nem tilos, hanem akkor is, ha a szabályait hol be kell tartani, hol nem. Fel is hívtam az Élet és Irodalom szerkesztőségét, hogy szívesen írnék a történetből egy kis cikket. „Nagyon jó, mondta Mezei András, az illetékes rovatvezető. Csak ne rendőrrel írd meg, hanem, mondjuk, házmesterrel.” „De hát a házmester nem bírságol”, feleltem elképedve. „Írd azt, hogy egyszer 9-kor zárja a kaput, máskor meg 11-kor.” Ehhez persze nem, volt kedvem. A Beszélő megindulásáig nem is igen kísérleteztem vele, hogy publicisztikát írjak. A közelmúltban aztán rá kellett jönnöm: Mezei a jövőbe látott.

Városrendezés

1975 januárjában, alighogy az első gyerekünkkel hazaérkeztünk a kórházból, hatalmas döndülés rántott az ablakhoz: a ház megingott, mintha földrengés rázta volna meg. Ekkor kezdték beleverni a tér földjébe az acél oszlopokat, amelyek a 3-as metró állomásának és a két másik aluljárónak a falát alkották. Azt hiszem, attól nem kell tartanunk, hogy a gyerek élményszegény környezetbe került, mondtam a feleségemnek. Összenevettünk, és azt is tudtuk, hogy a sok kérdés között, amelyeket a Kádár-rendszer rendre megold, hamarosan eljön a zebra-kérdés megoldásának a pillanata is: nem lesz se zebra, se rendőr. Ha kész az aluljáró, azon át kell közlekedni, az aluljáró lépcsőjén kell majd fel-le hurcolnunk a gyerekkocsit. Az autók viszont száguldhatnak.

Egy évvel később a városrendezés már a lakásunkig ért. Eredetileg, tudomásom szerint, üzletsort terveztek ide: áttörve a házakat a Párisi udvartól327 a Vörösmarty térig egy nagyrészt fedett utcát alakítottak volna ki a Váci utca és a Petőfi Sándor utca között, boltokkal, kávézókkal. A terv komolyságát jelzi, domborított rézlemezekkel fedett, sínen mozgó kétrészes kaput állítottak fel: ez lett volna a belső utca reprezentatív, éjszakára zárható bejárata. Mire elkészült, valaki rájöhetett, hogy a kapunak semmi értelme sincs: a Párisi udvart éjszakára amúgy is zárják, nappal pedig a gördülő kaput is nyitva kell tartani. Zár nem is került a díszes létesítményre soha. Ennél az építkezésnél minden utóbb derült ki. A százéves Párisi udvar mai, leromlott állapotában is gyönyörű, ahogy lenyűgöző a föléje magasodó hatalmas ház is, az egykori Belvárosi Takarék lecsapott végű hegyesszöget formázó, zománcozott, vöröses Zsolnay-téglával borított épülete a Ferenciek tere és a Petőfi Sándor utca sarkán. Egy hozzáértő úgy találta, a Párisi udvar padlóburkolata megrongálódott, meg nem is eléggé korszerű. Légkalapáccsal estek neki, már a terület harmadát feltörték, amikor valaki elolvasta a jól látható módon elhelyezett márkajelzést: a burkolat a világhírű Villeroy & Boch gyár terméke; a különleges formájú mozaiklapokat a Párisi udvar számára tervezték. A burkolat elpusztított részét színes, szocialista járólapokkal pótolták – harmincegynéhány év alatt azt is meg lehetett szokni. A passzázs kedvéért megszüntették a Párisi udvar melletti ház kapuját, azóta ebbe a házba is csak a Párisi udvaron át lehet bejönni. A kapuval együtt eltűnt a bejáratot kettéosztó, népi motívumokkal díszített, vörös kerámiaoszlop, amelyet 1938-ban terveztetett a ház alsó két szintjét elfoglaló Lipcsey divatház tulajdonosa. A mahagóni liftszekrényt már egy korábbi tatarozáskor bádogra cserélték ki. A ház igen szerény kinézetű új kapuját nem lehetett kinyitni, mert a lépcső belógott az amúgy is zsebkendőnyi előtérbe. T. úr, az építésvezető egy percig sem habozott. Pillanatok alatt szétverette az Alpár Ignác tervezte, s így műemlék jellegűnek minősített ház lépcsőjének alsó szakaszát, és egy lépcsőfokkal rövidebb betonlépcsőt öntetett a helyére.

Az építésvezető

T. úrral azért kerültem a kelleténél bizalmasabb viszonyba, mert a lakásunkban is átalakítást terveztünk. Időközben megszületett a második gyerek is, módosítanunk kellett a szobák beosztását. A lakók számára váratlanul megkezdődött passzázsépítés keresztezte a családi építési tervet. Az építésvezetőt kérdeztem meg, mikor tudjuk behozni a házba a lakásátépítéshez szükséges anyagot. T. úr nem kertelt. „Ha engem bíz meg, mondta, ott lesz az anyag, amikor kell. Ha más csinálja, nem ígérhetek semmit.” Ekkor kellett volna sarkon fordulnom. De arra gondoltam, az egy évre tervezett építkezés el fog tartani kettőig, márpedig az világos volt, hogy amíg a házban T. uralkodik, addig az akarata ellenére egy talicska téglát sem lehet felhozni a lakásunkba. T. úr maszek munkavállalóként is igazi szocialista építésvezetőnek bizonyult. A két hétre tervezett munka majdnem két hónapig tartott. Azt állította, hogy a villanyszereléshez is ért, a lakás több napra sötétbe borult. A konyhát, az előszobát törmelékhalmok lepték el. T. úrral mégsem az volt a legnagyobb baj, hogy slendrián módra dolgozott, hanem az elképesztő gátlástalansága. Elkottyintottam, hogy egy villanybojlert akarok venni. Az anyósánál ott áll egy bojler, vágta rá nyomban, régebben vette, de sosem használta, vegyem meg azt, a bolti árnál valamivel olcsóbban adja. Nem nagyon tetszett az ajánlat, de összeveszni se akartam T. úrral, az építkezés még szinte el se kezdődött. „De akkor nincs rajta garancia”, mondtam, hogy kibújjak a vásárlási kényszer alól. „Írok én garancialevelet, ha két éven belül meghibásodik, megjavítom, vagy veszek helyette egy újat.” Ez meggyőzött, ilyet csak nem ír alá, aki bóvlit árul. Felszerelte a bojlert, kifizettem, aztán néztem meg közelebbről: bontásból származó húsz éves darab volt. T. úr jól blöffölt: a két évet még éppen kihúzta a portékája. Amikor sok évvel később liberális elvbarátaim koalícióra léptek Horn Gyulával, az ellenvetéseket pedig a meggyőző koalíciós szerződésre hivatkozva hárították el, T. úrról kezdtem beszélni. Néztek rám, mint egy eszelősre: „Ki az a T. úr?” „T. úr olyan ember, mondtam, aki bármilyen kötelezvényt aláír, mert szent meggyőződése, hogy tiszteletben tartani egy megállapodást csak akkor kell, ha erővel rá tudják kényszeríteni. Meg fogjátok látni, Horn Gyula egy év múlva már emlékezni sem fog a koalíciós szerződésre.” T. úrtól végül sikerült megszabadulnom. Az SZDSZ-nek viszont ott maradt Horn Gyula, mentek tovább együtt a megkezdett úton. A Kígyó udvarnak elnevezett passzázs végül elkészült, fedett utca azonban nem lett belőle. A plafont műanyag álmennyezet borította, a falakat fekete gránitlapok. Ezeket kezdetben összefirkálták, utóbb össze is törték. Heltai Jenő Cirill-országában a koronából kilopott drágaköveket előbb színes üveggel, aztán színes fadarabokkal, végül színes krétával helyettesítik. A Kígyó udvar díszes tüköroszlopának bezúzott tükreit zöldre festett fatáblák pótolják. Aki beléjük néz, megláthatja bennük a múltat s a jövendőt.

Kádár sétái

A Párisi udvart a milánói La Galleriához szokták hasonlítani, a mozaikpadló meg az üvegtető jogossá is teszi az összehasonlítást. Csak hát a milánói galéria négy emeletén üzletek, éttermek, kávézók sokasága helyezkedik el, mint mostanában mifelénk a plázákban. A Párisi udvarban a vendéglátóipart egyedül a Piccolo drinkbar képviselte. Egyszer beültünk hármasban, valamennyien F. (Figyelő) dossziés személyek. Néhány perc múlva rendőrök rontottak be, egyenesen a mi asztalunkhoz léptek. Nyilván a Párisi udvar bejáratánál hajnaltól késő estig ott ácsorgó követőemberek jelezték, hogy a Piccolóban illegális találkozó zajlik. Már rég megtanultuk, hogy a lépcsőházba se menjünk ki személyi nélkül, az igazolványaink rendben voltak. A rendőrök tanácstalanul néztek egymásra, a vállukat vonogatták, aztán elmentek.

A létező szocializmus halódott. Egyszer napokon át takarították, csiszatolták a Párisi udvar padlóját és falait. Az új idők jeleként Kádár János nem Angyalföldre, nem is a barcsi Vörös Csillag termelőszövetkezetbe látogatott el, hanem a Párisi udvarba, a sétáló utcává alakított Váci utcába és Demján Sándor szocialista butikhálózata, az S-modell egyik boltjába. Ha már ott ment el a kapu előtt, hozzánk, azaz a Beszélő szerkesztőségébe is benézhetett volna, akkor a sétája biztosan bekerül a világlapokba. Így csak a hazai sajtó lelkendezett, hogy az első titkár meg a Politikai Bizottság tagjai a 2-es villamoson utaztak a Jászai Mari tértől az Erzsébet hídig, mintha csak emberek lennének. Kádár utóbb a főfőnököt, Gorbacsovot és Rajszát is a Váci utcába vitte sétálni. De a rendszeren már ez se segített.

A Kígyó udvar lakói

Az új rendszer bagóért eladta a bérlőknek a lakást, amelyben laktak. Az ingatlanspekulánsok megvették az újsütetű öröklakásokat, a környékbeliek pedig szidalmazták a nyerészkedőket, (a hajdani Kék fény kedvenc szava), hogy a félmillióért megvett lakást pofátlanul 15 millióért adták tovább. Néhány ingatlanspekuláns ráfázott: nem tudták eladni a hamarjában, hitelből vagy közpénzből megvett épületet. A város egyik legértékesebb utcájában húsz éve áll üresen egy ház, a kapuja rácsánál az állatkerti elefántketrecen sincs különb. A munkanélküliek éheznek, a tejet meg a kávét viszont a tengerbe öntik, a halak hamarosan tejeskávét reggelizhetnek. Ezt Bálint György írta az 1929-ben kezdődött világválság idején. Az üres lakások szomszédságában a belvárosi passzázs megtelt hajléktalanokkal. A Párisi udvarban csak a műemlék-telefonfülkékben rendezkedtek be néhányan, a Kígyó udvar ellenben igazi tömegszállássá alakult. A Párisi udvart mindkét oldalon rácsok zárják, azokon át szabadon jár a szél. A Kígyó udvar védettebb, jobb alvóhely, a forgalom is kisebb, a zegzugokban nappalra diszkréten el lehet rejteni a vásott matracokat, szakadt takarókat. A társasházi közgyűléseken minden alkalommal elhangzott, micsoda veszélyt jelentenek a ház lakói számára a hajléktalanok. A leghangosabban – mert az élet ugye bonyolult – a házban lakó egyetlen cigány házaspár férfi tagja agitált ellenük. Valahányszor találkoztunk a lift előtt, és elég gyakran találkoztunk, mert én későn este értem haza, ő meg akkor jött meg a hófehér pincsijével az esti kutyasétáltatásból, elismételte, ezt a botrányt már nem tűri tovább, az ÁNTSZ-nél fog bejelentést tenni, hiszen ezek a mosdatlan, bűzös alakok az egész házat megfertőzhetik. Járvány nem tört ki, de egy éjszaka géppisztollyal megsorozták a drinkbar üvegfalát. A tettes aligha a hajléktalanok közül került ki. De a bár amúgy is halódott. Pedig kísérleteztek újításokkal, esténként a pódiumon csinos lányok vetkőztek. Az üvegablakokat nem sikerült teljesen elfüggönyözni, a műsor idején bámész csoportok gyűltek össze előttük. Bent a bárban kevesebben voltak. Az önkormányzat ragaszkodott hozzá, hogy este tízkor lezárják a Párisi udvar mindkét kapuját, márpedig egy éjszakai szórakozóhely nem csukhat be az éjszaka kezdetén. A sortűz végleg betett a Piccolónak, a célja is ez lehetett.

Vissza a zebrát!

A piac szabadsága töredezetten, egyenetlenül hozta meg a piac fellendülését. A 19. század utolsó harmadában létesült belvárosi üzletek, éttermek jelentős része a második világháborúig fennmaradt, nem egy közülük az államosítás után is megőrizte a profilját. Ez történt például a fentebb már említett Lipcsey divatházzal, amely megmaradt a kor viszonyai között elegánsnak mondható konfekcióüzletnek. Az egyik kirakati bábu megdöbbentő módon hasonlított messzire távozott szerelmemre. Egy kolleganőnk tettetett együttérzéssel meg is jegyezte, rossz lehet nekem, hogy nap, mint nap A.-t kell látnom a kirakatban. Valóban rossz volt. De közben persze jó is. A konfekció boltból a rendszerváltás után parfümáruház, majd több funkcióváltás és hosszú szünetek után bank lett. 1990-től kezdve a passzázsban bizakodó ünnepélyességgel nyíltak új üzletek, aztán egy év múlva csendben bezártak. Nem a hajléktalanok miatt. Inkább azért, mert nem volt akkora forgalmuk, hogy ki tudják fizetni a bérleti díjat, amit Budapest szívében az önkormányzat a helyiségért vélhetően kért. A Kossuth Lajos utcában az üres üzlethelyiségek olyanokkal váltakoznak, amelyeknek csak kirakatuk van, de nem árulnak bennük semmit. Szó volt arról, hogy a forgalmat a föld alá süllyesztik, de komolyan talán senki nem gondolta, hogy az ország jelenlegi gazdasági helyzetében egy ilyen drága terv megvalósítható. Ehelyett maradt az autóforgalom ritkítása meg a jelszó: Több helyet a biciklistáknak és a sétálóknak! Az aluljáró a szocializmus vívmánya volt, a polgári kormányzat most majd visszaadja a zebrát. Ezt persze jól teszi. De hogy az üzletek forgalma is fellendül-e ettől, az ugyancsak kérdéses. A forgalom fellendüléséhez nemcsak sétálóutca, hanem elsősorban jómód, kell, az, hogy egyre népesebb társadalmi csoportok éljenek anyagi biztonságban, ahogy a dualizmus évtizedeiben. Pedig a magyar gazdasági fejlődés akkor is csúnyán lemaradt az osztrák és a német mögött. „Csodát lehetne csinálni belőle” – írta a Párisi udvarról egy blogger. De nem történt csoda, az átjáróház pusztán átjáróház maradt, nem szaporodtak el benne a butikok, a kimúlt drinkbar helyén sem létesült új eszpresszó. Pedig milyen jó lett volna, ha tavasztól őszig, reggeltől estig bármikor le lehetett volna ülni egy fél órára az ajtó elé kirakott asztalok mellé, fel-felpillantva az üvegtető magasába.

Osztályharc a celebekkel

Ha a gazdagság nem fényezi a Belvárost, ott van még a másik lehetőség: űzzük el a látókörünkből a szegénységet. A kapukat egy idő után szigorúan zárták, biztonsági őr gondoskodott arról, hogy kapuzáráskor mindenki elhagyja a Kígyó-udvart. Akkor is, ha kint zuhogott az eső, hullott a hó, és mínusz öt fok alá süllyedt a hőmérséklet. Az intézkedések ellenére egy-két hajléktalan mindig aludt a Kígyó-udvar kövezetén. Meglehet, a hátsó kapun jöttek be. Ide ugyanis nem sikerült működő zárat alkotni. Már nem is a hajléktalanokkal volt a baj. Egy európai hírű kulturális intézmény hátsó kijárata a passzázsra nyílik. A celebek nem rendelkeztek kulccsal, de szükségük se volt rá: egy nyomás, egy rántás, és már bent voltak meg kint voltak. Ez jobban sértette a társtulajdonosok meg az önkormányzat osztálytudatát, mint a hajléktalanok ólálkodása. Egy napon a biztonsági őr valamelyik önkormányzati tisztviselő vagy egy tekintélyesebb lakó utasítására láncot és méretes lakatot tett az ajtóra. – Egyébként ezek a hírességek berúgják az ajtót – mondták a lakók. Pedig rúgni igazán nem kellett. Kulcsa a lakathoz senkinek sem volt. Az élménygazdag környezetben felnőtt Fanni lányom amerikai férje tette szóvá, ha tűz ütne ki, hiába próbálnak a lakók a hátsó kapun menekülni. New Yorkban a tűzlépcső és a tűzcsap szent dolog. A tűzoltóság szemlét tartott, a házbéli illetékes elmondta nekik, a kapukhoz mindenkinek van kulcsa, a lánccal való lezárásra csak a 2006-os zavargások napjaiban került sor. Kénytelen voltam felvilágosítani a tűzoltóságot, átverték őket. Újabb helyszíni szemlét rendeltek el, a Fővárosi Tűzoltóparancsnokság ezredese elismerte, az illetékes „korábbi nyilatkozata nem teljesen felel meg a valóságnak”. Tájékoztatott: a lakat felhelyezésére csak az összes érintett lakó beleegyezésével kerülhet sor, ha mindenki kulcsot is kap hozzá. Azóta nincs lakat.

De két bezárt, csak kulccsal nyitható kapu azért maradt. Egy este az a lakótársunk állt a kapuban, aki annyira tartott a hajléktalanok terjesztette ragálytól. A felesége rosszul lett – mondta –, a mentőket várja. Neki kell kinyitnia a kaput. Ha a mentők nem tudnak bejutni egy házba, dolguk végezetlen távoznak, nem hívják fel a beteget mobilon. Azt ugyanis a mentőszolgálat nem téríti meg nekik. Aggályaimat megírtam az önkormányzat jegyzőjének. Egy délelőtt hárman jöttek ki az önkormányzattól, hogy helyszíni szemlét tartsanak. Igazán nem lehetett panaszom, elismerték, hogy mindenben igazam van, az önkormányzat költségén fogják megcsináltatni a szerkezetet, amellyel a lakásból ki lehet nyitni az utcai kaput is. Aztán nem történt semmi, pedig az óta már négy év telt el. A társasházi közgyűlés úgy foglalt állást, nem is kell, hogy megcsinálják. A vandálok úgyis elrontanák, egyes felelőtlen tulajdonostársak pedig idegeneket is beengednének. A hetvenedik születésnapomra több vendéget vártam, nem akartam percenként leszaladni a kapuhoz a kulccsal. Némi készpénz fejében a biztonsági őr vállalta, hogy a hozzám érkező vendégeket beengedi, sőt útba igazítja őket, hogyan jutnak el az ajtómig. Az üzlet túl jól sikerült. Ha valaki megállt a kapu előtt, az őr harsányan megkérdezte, hozzám jött-e. Néhány vendég emlékezetében még élénken élt az egykori megfigyelések, követések története. Annyira megrémültek, hogy a tér túlfelére menekültek, onnan hívtak fel, vajon megint figyelnek-e, és bilincsbe verik-e őket, ha mégis megpróbálnak bejönni hozzám. A turisták ma is ámulva fényképezik a Párisi udvart. Olyan nagyon sok idejük nincs rá, a kapukat már kora este lezárják, bár az átjáróház közterület. Valóra vált Mezei András negyven évvel ezelőtti jóslata: egyik nap hatkor van kapuzárás, másik nap kilenckor. Vasárnap meg nemegyszer csak délelőtt tízkor nyitják a kaput. Hiszen a lakóknak úgyis van kulcsuk, a bámészkodók meg jöjjenek délben vagy hétköznap.

Philemon pakol

Lassanként azonban nincs mit megbámulni. A múlt év októberében az SCD Group a déli Klotild palotával és egy Szent István téri épülettel együtt megvette a Belvárosi Takarékpénztár egykori palotáját, a lakások és az irodák után a Párisi udvar üzlethelyiségeit is kiürítették. Az üvegfalú újságos kioszk bérlője a régi vágású újságosok közé tartozott, nemcsak árulta az újságot, de érdekelte is, mi van bennük. Nem voltam jó vevője, kevés újságot veszek, de persze ha megjelent valahol valamilyen írásom, megvettem a lapot. Az újságos már reggel átnézte az aznapi sajtót, tudta, miért jövök, egy-két mondatban a véleményét is elmondta a művemről, aztán váltottunk néhány bánatos szót a világ állapotáról. Most ott állt a félig már kiürített kioszk előtt, két fiatalember számolta, pakolta a megmaradt újságokat, ő pedig egy füzetbe írta a címeket, számokat. Az arca merev volt, kemény, de azért nem lehetett nem észrevenni rajta a keserűséget. Köszöntem neki, ő csak biccentett, alig mozdítva a fejét, mint aki jelzi, nincs kedve beszélgetni. „Most már ligetünkre sóvár / s házikónkra e pogány, / és tőlünk alázatot vár / úri szomszédgőg jogán” – mondja Baucis, aki egy életet töltött el férjével, Philemonnal, békés ligetükben, szerény boldogságban (Faust, második rész, Kálnoky László fordítása).

A környéken szóbeszédek terjednek: ötcsillagos szálloda lesz az épületből meg a déli Klotild palotából is. A beruházó a mi házunkat is meg akarja venni. Vajon minek annyi luxusszálloda? Más hírek szerint a Párisi udvarból kereskedelmi központ lesz, a Klotildból irodaház Ez józanabbul hangzik, de hiteles információt senki sem ad, történni sem történik semmi, pedig a kiürítés óta egy év is eltelt. Már nincs kedvem a Petőfi Sándor utca felől bejönni a Párisi udvarba. Nyomasztó, kietlen érzés végigkocogni a sötét, porosodó kirakatok között. Olvasom, hogy az SCD Group 2004-2005-ben szerezte meg a Zalatourt, a Siótourt és a Balatontouristot, 450 millió eurós Balaton-fejlesztési Programot, 23 befektetési tervet dolgozott ki. Most azonban – így a HVG (2011. augusztus 9.) – a válság okozta pénzügyi nehézségek miatt a cégcsoport értékesítette balatoni érdekeltségeit, inkább budapesti fejlesztésekre koncentrál. Az északi Klotild palotát a posta 2002-ben privatizálta, felújítása 2006-ban kezdődött el, a luxushotel 2012 februárjában nyílik meg. A két Klotild palotát meg szemközt a királyi bérpalotát 1899-ben kezdték építeni. 1902-re már készen is volt mind a három.

December 1-jén lépett hatályba az új törvény, amely elzárással fenyegeti azokat, akik visszaesőként nem rendeltetésszerűen használják az utcát: ott alszanak, ahelyett, hogy árpádsávos lobogóval masíroznának rajta föl s alá. A Mai Belváros című Független újságban (amelynek Rogán-képéhez képest a Joszif Visszarionovics Sztálin. Rövid életrajz című kiadvány kritikus portré volt a nagy vezérről) azt olvasom, hogy a belvárosi közterület-felügyelők az utcán élőkkel kapcsolatban csak akkor intézkednek, ha a magatehetetlen hajléktalannak mentőre van szüksége, illetve ha gyerek van velük, vagy ha az utcán alkoholt fogyasztanak. A kis közlemény nyilvánvalóan a belvárosi polgármester toleráns, nagy szívét van hivatva dicsérni. De hát Rogán Antal számos polgármester-társával együtt az egyik előterjesztője volt a már októberben megszavazott törvénynek, amelynek értelmében a hatóságnak az utcán élő hajléktalannal szemben intézkednie kell. Hogy van ez? November közepén még dicséretes az a magatartás, amelyről tudható, hogy december 1-jén már kötelességszegésnek minősül? December első hetében ismét alszanak a metró-aluljáróban. Igaz, a Pintér Sándor ígérte három, összesen hatszáz férőhelyes hajléktalan szálló sem nyílt még meg. (December 9-én Pintér Sándor és Tarlós István egy már elkészült, és egy épülő hajléktalanszállót tekintett meg.) Az otthonnal nem rendelkezők számát Budapesten a Menhely Alapítvány 2011 márciusában 7700-ra becsülte. És mintha a rendőröket se lelkesítené a feladat, hogy éjszakánként hajléktalanokat zargassanak, kísérgessenek a kapitányságra.

Füstölgő pamlag

Az élet igazolta a vélelmet, a hajléktalanok közveszélyt jelentenek. Egy különösen ravaszdi hajléktalan behatolt az egykori drinkbar lezárt helyiségébe, és élhető zugot rendezett be magának. Elbizakodottságában egy villanyrezsót is bevitt titkos otthonába. Vesztére ott felejtette, méghozzá bekapcsolva. A legközelebbi lomtalanításra váró ócska pamlag szövete parázslani kezdett. Nem lobbant lángra, de füstölt. A tűzoltóság nagy erőkkel vonult ki, minthogy hétköznap délelőtt volt, a kapun is be tudtak jönni. Az önkormányzat nyomban elrendelte, hogy két biztonsági őr járőrözzön a Párizsi és a Kígyó udvarban, huszonnégy órás szolgálatban. Szolgálati helyiségként a hajdan volt hologram boltot jelölték ki a számukra. Mennyire szerettek a gyerekek riadozni, ahogy megpillantották a tátott szájú cápát, amely háromdimenziósan lebegett a kirakatban, mintha feléjük úszott volna. Mostanában én riadozom, amikor éjszaka, hazajövet, a kihalt átjáróházban a két gumibotos biztonsági őrrel találkozom. Pedig újabban már köszönnek is.

A Gozsdu udvar évekig állt üresen, néhány makacs lakó azonban még hosszú ideig kitartott a több házból álló épületegyüttesben. A biztonsági őrök vicsorgó farkaskutyákat vezettek pórázon. Mégis, ha valamelyik család elutazott, és a lakás, akárcsak egyetlen éjszakára üresen maradt, rendre betörtek. A károsult hiába hívta fel a nyomozók figyelmét arra, hogy a biztonsági őrök tudta nélkül aligha juthatott be bárki is a lakásba, ez a hatóságot nem érdekelte. Holott több bankrablásnál is bebizonyosodott, a tippadó a biztonsági őr volt. Hiába: a közveszélyt a hajléktalanok meg a cigányok jelentik, nem a biztonsági őrök. Ez világnézeti kérdés, a világnézet pedig erősebb, mint a tények és a tapasztalat.

* * *

1980-ban történhetett, Fanni lányom ötéves volt. A televízióban háborús jelenetet láttunk, vélhetően Budapest ostromának harmincötödik évfordulója alkalmából. A képsor a mi környékünket mutatta, a teret, a golyók lyuggatta Klotild-palotát, mindazt, amit az ablakon kinézve látni szoktunk. A kihalt Kígyó utcán, megrettenve a lövésektől, két gazdátlan ló. Fanni szorongva kérdezte: „Ez ugye film?” Nem akartam áltatni: „Nem, feleltem, ez a háború volt.” „De messze van?”, kérdezte Fanni reménykedve, pedig biztosan felismerte a környéket. „Nem, Fannikám, mondtam, hát látod, itt van, ebben az utcában.” „De régen volt?” Erre már bólinthattam: „Igen, régen volt!”

Isten ments, hogy mai dolgainkat a háborúhoz hasonlítsam. Mégis milyen jó lenne, ha azt mondhatnám megint: Régen volt!

Élet és Irodalom, 2012. január 6.

Visszapillantó

Brezsnyev pártfőtitkár a Szovjetunió történetének legdiadalmasabb pillanatában, 1975. augusztus 1-n írta alá a Helsinki Záróokmányt, amely szovjet értelmezése szerint nemzetközi egyezménnyel szentesítette Európa kettéosztását. Nem is a Helsinki egyezmény, hanem annak civil olvasata indította el a folyamatot, amely a szovjet birodalom széteséséhez vezetett.
A szovjet közvélemény elégedett lesz, ha arról értesül, hogy sikerült véglegesen rendezni a háború utáni határok kérdését, amelyekért a szovjet nép annyi áldozatot hozott, mondta Brezsnyev a Helsinki Záróokmány aláírása után.

A vörös cápa napja

Negyven éve írták alá a Helsinki Záróokmányt

Their finest hour

A szovjethatalom háromnegyed százados történetének két legdiadalmasabb periódusa a második világháború vége körüli korszak volt meg a ’70-es évek. Sztálingrád után bizonyossá lett, hogy a szövetségesek megnyerik a háborút, a győztesek között pedig az első számú győztes a Szovjetunió. A diadalmámort azonban némi üröm keserítette: az amerikai atombomba kizárta, hogy Sztálin a világ ura legyen. 1968-ban végképp nyilvánvalóvá vált, hogy Európa keleti felét a Szovjetunió kizárólagos birtokának tekinti, s e helyzet megváltoztatására a Nyugatnak nincsenek eszközei.

Szovjetbarát rendszerek jöttek létre Afrikában, a Közel-Keleten, Dél-Amerikában. Vietnamban az amerikai hadsereg súlyos vereséget szenvedett, 1975. április 30-án az észak-vietnami erők elfoglalták Saigont. Churchill, ha még él, ismét elmondhatta volna, amit harmincöt évvel korábban, Franciaország kapitulációja után a nácikra mondott: „Ez volt a legszebb órájuk.” Biztos helyzete ellenére a szovjet kormány arra törekedett, hogy az európai status quo-t, amely a második világháború következtében jött létre, nemzetközi egyezménnyel is megerősítse. Molotov szovjet külügyminiszter rövid idővel Sztálin halála után megkezdte egy Európa jövőjével foglalkozó konferencia előkészítését. Az 1954 januárjában megnyílt és majdnem négy hétig tanácskozó konferencia azonban eredménytelenül zárult. A kommunista országok társadalma – meglehetősen alaptalanul – némi enyhülés reményét fűzte a tárgyalásokhoz. E remény szertefoszlását fejezte ki a pesti vicc. Mi a berlini konferencia telefonszáma? 347 000, azaz 3-4 hét-nulla, nulla, nulla.

Az 1970-es évekre megváltozott a helyzet, az eredménytelennek bizonyult keményvonalas politikát az enyhülés politikája váltotta fel, a Német Szövetségi Köztársaságban teret nyert az Egon Bahr szociáldemokrata politikus által már 1963-ban megfogalmazott jelszó: Közeledéssel a változásokért! Ennek szellemében ismerte el az NSZK Lengyelország és Csehszlovákia keleti határait, és mondott le Németország kizárólagos képviseletéről. A helsinki konferencia – hivatalos nevén az Európai Biztonsági és Együttműködési Értekezlet – előkészítő tárgyalásai már 1972-ben megkezdődtek, és csak napokkal az állam- és kormányfők találkozója előtt értek véget.

Akiknek a Helsinki tulajdonnév mást is jelent, mint Finnország fővárosát, azok is leginkább a „három kosárra” emlékeznek. A majdani Záróokmány témaköreit az előzetes tárgyalások résztvevői csoportokba rendezték: az első „kosár” tartalmazta a biztonság kérdéseiről, a második a gazdasági, kereskedelmi és környezetvédelmi együttműködésről szóló megállapodásokat, a harmadikba sorolták a „humanitárius és egyéb területekkel” kapcsolatos elveket. A dokumentum bevezetése tíz alapelvet sorol fel. Ezek között a harmadik a határok sérthetetlenségének, a negyedik az államok területi integritásának az elve. A hatodik a belügyekbe való beavatkozás tilalma, a nyolcadik a népek önrendelkezési joga. Az utóbbi kettő közé ékelődik a nevezetes hetedik alapelv, amely az emberi jogok és alapvető szabadságjogok tiszteletben tartását írja elő, beleértve a gondolat, a meggyőződés, a vallás és a hit szabadságát.

A Szovjetunió számára feltehetőleg a harmadik pont volt a legfontosabb: a határok sérthetetlenségének elve, együtt a területi integritás elvével nemzetközi megállapodásban ismerte el a Szovjetunió háborús területszerzését, a cári birodalom elvesztett területeinek (plusz Kárpátalja) vissza-, illetve meghódítását. A szocialista országok sajtója a „béke ügye” hatalmas győzelmeként ünnepelte a Helsinki egyezmény aláírását. Annál élesebb volt a megállapodás bírálata Nyugaton, elsősorban konzervatív oldalról. 1976. január 19-én elmondott beszédében Margaret Thatcher, akit az előző évben választottak meg a Konzervatív Párt vezetőjévé, visszapillantott a Helsinki megállapodásra: „Helsinki előtt felhívtam a figyelmet a látszatenyhülés veszélyére. Akkor ezt sokan szkeptikusan fogadták, de most már látjuk, hogy a figyelmeztetés teljesen megalapozott volt. Vajon az enyhülés arra késztette az oroszokat, hogy visszanyessék a védelmi programjukat? Eltántorította őket az arcátlan angolai intervenciótól? […] Helsinkiben elfogadtuk a kelet-európai status quo-t. Azt reméltük, hogy viszonzásképpen az emberek és az eszmék szabadabban juthatnak át a vasfüggönyön. De semmi lényegeset nem kaptunk viszonzásképpen.”

E beszéde után ragasztotta rá a szovjet sajtó a brit politikusra a gúnyosnak szánt Vaslady nevet. Henry Kissinger, Nixon majd Ford nemzetbiztonsági tanácsadója, külügyminiszter jó előre, 1974 augusztusában megpróbálta elhárítani az egyezmény megkötésének a felelősségét. „Sosem akartuk, de mentünk együtt az európaiakkal. Nincs nagy jelentősége, afféle játék a karzatnak, a baloldal kedvére.” Szolzsenyicin Kelet-Európa elárulásának minősítette a Helsinki megállapodást.

A Záróokmánnyal – mindenekelőtt az emberi jogokról szóló hetedik alapelvvel kapcsolatban erős aggodalmak voltak a szovjet vezetésben is. 1975. februári négyszemközti találkozójuk során Kissinger igyekezett megnyugtatni Gromiko szovjet külügyminisztert, a hatodik alapelv, a belügyekbe való beavatkozás tilalma, kizárja, hogy számon kérjék a Szovjetunión, milyen módon érvényesíti a megegyezés elveit. A Záróokmány különben sem szerződés, inkább ünnepélyes nyilatkozat, amelynek jogi kényszerítő ereje nincs. Vajda Barnabás történész, amerikai és cseh történészek kutatását idézve úgy látja, hogy Brezsnyevet személyes ambíciója és türelmetlensége befolyásolta. A nyugati tárgyalók látva ezt, húzni kezdték az időt, előnytelen helyzetbe hozva ezzel a szovjet tárgyalókat, akiktől a főtitkár azt várta, hogy mielőbb egyezzenek meg a Záróokmány szövegében. Hogy az eredmény milyen veszélyeket rejt a Szovjetunió számára azt Bruno Pittermann, volt osztrák alkancellár mondta ki egy a Szabad Európa Rádióban rendezett beszélgetésben: „Ha számon kérik, megváltoztathatja Európát.”

Egy moszkvai lakásban

A Helsinki megállapodás nagy vitákat váltott ki a szovjet politikai foglyok körében is. A legtöbben úgy vélték, az ügyes szovjet diplomácia már megint jól átverte a Nyugatot. Az egyik politikai fogoly – mondta el Szergej Kovaljov 1996-os budapesti látogatása során a vendéglátó Magyar Helsinki Bizottság tagjainak – vitába szállt velük. A társaival vitázó fogoly nevét valószínűleg szerénységből hallgatta el: vélhetően ő maga volt az. „Tévedtek, mondta a társainak. A nagy vörös cápa bekapta a csalétket, most már a Nyugaton múlik, mikor húzzák meg a kötelet.”

A kötelet azonban nem a nyugati politika kezdte el húzni, hanem Jurij Orlov fizikus, aki Kovaljovhoz hasonlóan ugyancsak Szaharov köréhez tartozott. Orlov kezdeményezésére alakult meg 1976. május 12-én egy moszkvai lakásban a Közéleti Csoport a Helsinki Szerződés Érvényesülésének Elősegítéséért a Szovjetunióban elnevezésű kör. Tíz hónap alatt, 1976 májusától 1977 februárjáig, Orlov letartóztatásáig a csoport 19 jelentést adott közre vallási közösségek, nemzetiségi csoportok üldözéséről. A jelentéseket írógéppel és különféle házilagos technikákkal sokszorosították, de a követségek és újságírók közvetítésével eljutottak a nyugati sajtóhoz, a külügyminisztériumokhoz, sőt, eljutottak a szovjet emberekhez is. A Moszkvai Helsinki Csoport (időközben ez az elnevezés honosodott meg) tagjait 1977-ben sorra letartóztatták, Orlovot hét évi, Scsaranszkijt, akit kémkedéssel is megvádoltak, tizenhárom év kényszermunkára ítélték. Ennek ellenére sorra alakultak a helsinki csoportok Ukrajnában, Grúziában. 1977 januárjában Prágában megjelent a Charta 77, 1979 novemberében Magyarországon 250 aláíró tiltakozott a Charta szóvivői elítélése ellen, 1980 augusztusában a gdanski sztrájkolók a független szakszervezet engedélyezésére kényszerítették az állampárt vezetőit. Remélem, hogy a magyar sajtó jövőre a Moszkvai Helsinki Csoport megalakulásának negyvenedik évfordulójáról is megemlékezik, mert Helsinki történelemformáló története ekkor kezdődött. Persze a civil mozgalom sikeréhez a nyugati fogadókészségre is szükség volt. Az első ilyen kedvező körülmény az volt, hogy a Záróokmány utolsó fejezete, amelyet negyedik kosárként is szoktak emlegetni, kimondta, hogy az aláíró államok rendszeres utókonferenciákon vizsgálják meg a megegyezés megvalósulását. Nyomban ki is tűzték az első utókonferencia helyét és időpontját: Belgrád, 1977. 1982-ben, a madridi utókonferencián mutatták be a romániai helyzettel és azon belül a magyar kisebbség helyzetével foglalkozó Memorandumot, amelyet az erdélyi magyar szamizdat, az Ellenpontok szerkesztői (Ara-Kovács Attila, Keszthelyi András, Szőcs Géza, Tóth Ilona, Tóth Károly Attila) állítottak össze.

1976 májusában Washingtonban – Kissinger ellenzése ellenére – megalakult az amerikai törvényhozás Helsinki bizottsága. 1978 őszén – egyebek közt a Soros György jelentős pénzügyi támogatásával – létrejött a New York-i Helsinki Watch (Helsinki Jogőr), majd 1982 őszén, bécsi székhellyel a civil helsinki mozgalmak ernyőszervezete, az Emberi Jogok Nemzetközi Helsinki Szövetsége. Az emberi jogok ügye a nyugat–keleti tárgyalások megkerülhetetlen témájává lett. A Záróokmány aláírásának huszonötödik évfordulóján joggal mondhatta Hans-Dietrich Genscher volt német külügyminiszter: „Az Európai Biztonsági és Együttműködési Értekezlet alapvetően megváltoztatta a keleti országokat – ez tette lehetővé az 1989-es fordulatot.”

Nem léphetsz kétszer ugyanabba a folyóba

De mit mondhatunk ma, amikor 1989 alkotmányos forradalmáról már csak ásatag öregurak beszélnek, hiszen az igazi forradalom, mint tudjuk, 2010-ben zajlott le? Mit mondhatunk ma, amikor megint nem illik jelző nélkül használni a demokrácia szót; ahogy valaha a szocialista, most az illiberális jelző a demokrácia fosztóképzője. Mit mondhatunk ma, amikor az emberi jogokat ismét szembeállítják a nemzet érdekével? Amikor kézenfekvő, hogy „az emberi jogokat” hirdetői csupán a kiváltságosok egyéni szabadságának a fedőneveként használják, a nemzet érdeke ellenben az, amit a nemzet kétharmados többséggel megválasztott örökös vezére ma annak nevez. És minderről az az ember oktat ki bennünket, aki egykor drámai szavakkal kérte számon a széthulló – de az emberi jogok létezését az utolsó pillanatig tagadó – rendszertől nemzedéke elvesztegetett éveit, miközben a diktatúra kiszolgálói és haszonélvezői ott álltak álságos gyászban áldozataik koporsója mellett. Kampánytanácsadók, „spin doktorok” irányítják az országot, akiket a saját javadalmazásukon kívül semmi sem érdekel, akik egy jónak hitt kampányötletért nem szégyellik a sértődött népesség legalantasabb indulatait mozgósítani. Kezdjük el ismét hirdetni, hogy vannak emberi jogaink? Hisz senki sem vitatja, csak nem is törődik vele senki. A pártállam betiltott könyveket, tiltotta a tüntetéseket: ettől a szamizdat meg egy harmincfős gyülekezés is fontos lett. Ma nem tiltanak be semmit, de az ellenvélemény csak a saját közönségét éri el. Túl sokat használtuk a demokrácia, az alkotmányosság jelszavait, olykor oktalanul is, ma már nincs mozgósító erejük. De a MigSzol csoport (Migration Solidarity Group), a Migration Aid és más civil szervezetek vizet, ételt, takarót visznek a menekülőknek, éjjeli szállást biztosítanak nekik, tolmácsolnak, és jogi segítséget nyújtanak.

Ők mentik meg a haza becsületét.

Népszabadság, 2015. augusztus 1.

Jegyzetek – 1. könyv

1 Kösz, Demszky. Beszélő, 1991. július, II. évfolyam, 27. szám, 3. oldal.

36 Eörsi László, Köztársaság tér, 1956. Beszélő, 2006. június, XI. évfolyam, 6. szám, 72–89. oldal.

43 Kőszeg Ferenc, A strucctojás gyűrű. Kőszeg Ferenc honlapja, 2013. július 26.

45 Az egész írás olvasható a honlapomon (koszegferenc.hu) Bűnözés, börtönnépesség, előzetes letartóztatás címmel.

53 Tabajdi Gábor – Ungváry Krisztián, Elhallgatott múlt. A pártállam és a belügy. A politikai rendőrség működése Magyarországon 1956–1990. Budapest, Corvina Kiadó, 2008.

54 Uo. 308. oldal.

59 Komoróczy Géza, Mit védjenek a liberálisok? Élet és Irodalom, 2005. február, XLIX. évfolyam, 5. szám, 4. oldal.

60 Szikinger István, A demokratikus jogállam védelme. Beszélő, 2004. október, IX. évfolyam, 10. szám, 18–22. oldal.

75 Komoróczy Géza, A zsidók története Magyarországon II. Budapest, Kalligram, 2012, 763. oldal.

76 Csoóri Sándor, Nappali hold. Budapest, Püski Kiadó, 1991.

77 Barotányi Zoltán, Ki a zsidó? (Kovács András szociológus). Magyar Narancs, 2002. szeptember 26.

78 Komoróczy Géza, A zsidók története Magyarországon II. Budapest, Kalligram, 2012, 1084. oldal.

79 Kulcsár Szabó Ernő, Komlós Aladár „A zsidó lélek” című írásáról. Szombat, 2009. december 14.

80 Zsolt Béla, A végzetes toll. Nyilvánosság Klub-Századvég, Budapest, 1992, 315. oldal.

81 Komoróczy Géza, A zsidók története Magyarországon II. Budapest, Kalligram, 2012, 591. oldal.

82 Ungváry Krisztián, A magyar honvédség a második világháborúban. Budapest, Osiris Kiadó, 2006, 120. oldal.

83 Bibó István, Válogatott tanulmányok, 1945–1949. Magvető Kiadó, Budapest, 1986, 286–287. oldal.

84 Kovács András, A Kádár-rendszer és a zsidók. Budapest, Corvina Kiadó, Budapest, 2019.

85 Tabajdi Gábor – Ungváry Krisztián, Elhallgatott múlt. A pártállam és a belügy. A politikai rendőrség működése Magyarországon 1956–1990. Budapest, Corvina Kiadó, 2008, 305. oldal.

86 Kovács András, A Kádár-rendszer és a zsidók. Budapest, Corvina Kiadó, 2019, 78. oldal.

87 Tamás Sándor, Kivándorlás Erdélyből. Magyar Szemle, 1994. február, Új folyam, III. évfolyam, 2. szám, 188–201. oldal.

88 Kovács András, A Kádár-rendszer és a zsidók. Budapest, Corvina Kiadó, 2019, 113. oldal.

89 Uo. 114–115. oldal.

90 Uo. 350. oldal.

91 Uo. 185–186. oldal.

92 Uo. 169. oldal.

93 Uo. 195. oldal.

94 Uo. 198. oldal.

95 Uo. 207. oldal.

96 Uo. 306. oldal.

97 Uo. 332. oldal.

98 Tabajdi Gábor – Ungváry Krisztián, Elhallgatott múlt. A pártállam és a belügy. A politikai rendőrség működése Magyarországon 1956–1990. Budapest, Corvina Kiadó, 2008, 288–289. oldal.

99 Kovács András, A Kádár-rendszer és a zsidók. Budapest, Corvina Kiadó, 2019, 318. oldal.

110 Jámbor András, A józsefvárosi vereség nem bosszantó, a bosszantó az, ha senki nem tanul belőle. Mérce, 2018. július 11.

Jegyzetek – 2. könyv

1 Kwiet, Konrad. Rehearsing for Murder: The Beginning of the Final Solution in Lithuania in June 1941. Holocaust and Genocide, 1988. március, XII. évfolyam, 1. szám, 3–26. oldal.

4 Moldova György, Aki átlépte az árnyékát… Emlékezés és dokumentumok. Budapest, Urbis Könyvkiadó, 2001.

5 Radnóti Sándor, A keserű belügyi romantika. (Moldova György Bűn az élet c. könyvéről). Beszélő, 1988, 24. szám, 58–62. oldal.

6 Moldova György, Aki átlépte az árnyékát… Emlékezés és dokumentumok. Budapest, Urbis Könyvkiadó, 2001, 19. oldal.

7 Moldova György, Magányos pavilon. Budapest, Magvető Kiadó, 1981, 162. oldal.

8 Moldova György, Az elbocsátott légió. Budapest, Magvető Kiadó, 1969, 89. oldal.

9 Szabó Miklós, A Kádár-emlékmű sarokfigurája. Beszélő, 1991. december, Új folyam, II. évfolyam, 51–52. szám, 18. oldal.

10 Moldova György, Aki átlépte az árnyékát… Emlékezés és dokumentumok. Budapest, Urbis Könyvkiadó, 2001, 97. oldal.

11 Uo. 101. oldal.

12 Uo. 101–102. oldal.

13 Uo. 92. oldal.

14 Uo. 103. oldal.

15 Uo. 123. oldal.

16 Uo. 143. oldal.

17 Uo. 58. oldal.

18 Kubinyi Ferenc, Az első magyar kirakatper. Beszélő, 1988, 24. szám, 19. oldal.

19 Moldova György, Aki átlépte az árnyékát… Emlékezés és dokumentumok. Budapest, Urbis Könyvkiadó, 2001, 22. oldal.

20 Uo. 170. oldal.

21 Uo. 172. oldal.

22 Uo. 146. oldal.

23 Uo. 311. oldal.

24 Uo. 310. oldal.

25 Uo. 283. oldal.

26 József Attila összes művei. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1958, II. kötet 49. oldal.

155 Petri György, Összegyűjtött versek. Budapest, Magvető Kiadó, 2003. Szerkesztette Réz Pál, Lakatos András és Várady Szabolcs.

156 Réz Pál, Banális kérdés? Beszélő, 1993. december, Új folyam, IV. évfolyam, 50. szám, 4. oldal.

157 Míg a Sári, ne vigyorogj rajtam című versben Kepes Sára alakja jelenik meg, addig a Göröngy című versben már Harsányi Évát idézi meg.

158 Keresztury Tibor, Petri György. Budapest, Pesti Kalligram Kiadó, 1998.

159 Révai József, Kulturális forradalmunk kérdései. Budapest, Szikra Könyvkiadó, 1952, 180. oldal.

160 Gádor Béla, Sót vegyenek. Humoreszkek és szatírák. Budapest, Szépirodalmi Könyvkiadó, 1959, 7–10. oldal.

161 Fodor Géza, Petri György költészete. Budapest, Szépirodalmi Könyvkiadó, 1991, 26. oldal.

162 Fodor Géza, Petri György költészete. Budapest, Szépirodalmi Könyvkiadó, 1991, 125–127. oldal.

163 Petri György, Egy kevéssé vizsgált, ám lényeges hőstipus. Beszélő, 1983. október, III. évfolyam, 18. szám, 3. oldal.

164 Fodor Géza, Petri György költészete. Budapest, Szépirodalmi Könyvkiadó, 1991, 127. oldal.

165 Keresztury Tibor, Petri György. Budapest, Pesti Kalligram Kiadó, 1998, 114–115. oldal.

166 Fodor Géza, Petri György költészete. Budapest, Szépirodalmi Könyvkiadó, 1991, 124. oldal.

167 Keresztury Tibor, Petri György. Budapest, Pesti Kalligram Kiadó, 1998, 126. oldal.

168 Vö. Ady EndreA grófi szérűn című versét: „Érzik titkon, hogy az övék / A bús élet s a kalász”.

169 Vö. Bibó legendás kérése, hogy azt írják a sírkövére: „Élt 1945–1948”.

170 Petri György, Kívánok jobbulást. Beszélő, 1993. november, Új folyam, IV. évfolyam, 45. szám, 14. oldal.

311 Kőszeg Ferenc, A sors és a számla. Beszélő Online, 2015. május 12. – június 15.

312 A fiatalkorúakat tegezve szólítottam meg. A felnőtteket, ha nem vagyunk személyes, baráti kapcsoltban, természetesen magázom.

327 A ciklusban mindenütt ezt a régies írásmódot használom, mert ez áll a bejárat fölött.

Megjelent a Pesti Kalligram Kft. kiadásában
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Olvasószerkesztő: Rácz Ágnes Éda
Korrektor: Péterfy Emma
Művészeti vezető: Lévai András
Borító: Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 384 1

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence