Dolly Alderton

Szellemek

részlet

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Dolly Alderton: Ghosts

Copyright © 2020 by Dolly Alderton

Hungarian translation © Perlényi-Chapman Eszter, 2021
© XXI. Század Kiadó, 2021

borítóterv © Richard Bravery
borító illusztráció © Christopher DeLorenzo

ISBN 978 963 568 106 8

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Benedek Anna
Előkészítés Tomka Eszter
Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Előszó

A születésem napján, 1986. augusztus 3-án, a Wham! „The Edge of Heaven” című száma volt az első a slágerlistán. Amióta csak az eszemet tudom, hagyománnyá vált, hogy amint felébredtem, ez a szám üvöltsön a hangszórókból a legnagyobb hangerőn. Gyerekkorom születésnapjaira George Michael markáns „yeah, yeah, yeah” hangján keresztül emlékszem, ahogy a szüleim ágyán ugrálok pizsamában, és színes tortadarával megszórt kenyeret eszem reggelire. Ezért lett a második nevem George – Nina George Dean. Ez megkeserítette az ifjúságomat, amikor a lapos mellem és határozott vonalú állkapcsom már épp eléggé fiús külsőt kölcsönzött nekem anélkül is, hogy egy öregedő popsztárról neveztek volna el. Felnőttkoromban azonban mindez átértékelődött, mint minden gyerekkori furcsaság és kellemetlenség, és az önéletrajzom izgalmas részévé vált. A fura második név, a születésnapi reggeli, a margarinnal vastagon megkent kenyér, amit aztán a színes tortadarába mártottak fejjel lefelé – mindez felfűzve megalkotta az én egyedi mitológiámat, amit aztán egy nap majd zavart büszkeséggel mesélek el adásidőben a kíváncsiak számára.

Kínos furcsaságok + idő = impozáns különcség.

A harminckettedik születésnapomon, 2018. augusztus 3-án, megmostam a fogam és az arcom, miközben a nappaliban a „The Edge of Heaven” üvöltött a hangszórókból. A nap hátralevő részét egyedül töltöttem, és olyan dolgokat csináltam és ettem, amiket a legjobban szeretek. Reggelire buggyantott tojást ettem pirítóssal. Harminckét éves koromra teljes magabiztossággal kijelenthetem, hogy három dolgot tudok hibátlanul kivitelezni: bárhová képes vagyok öt perccel a megbeszélt idő előtt megérkezni; fel tudok tenni speciális kérdéseket olyan társasági helyzetekben, amikor semmi kedvem elmerülni egy beszélgetésben, és tudom, hogy így a másik fél viszi majd a beszélgetést (Hogy jellemeznéd magad, inkább introvertált vagy extrovertált vagy? A szíved vagy az eszed irányít? Felgyújtottál már valaha valamit?); és tökéletes buggyantott tojást tudok készíteni.

Megnéztem a mobilomat, ahol a szüleim vigyorgó képét találtam, amint boldog születésnapot kívánnak. A legjobb barátnőm, Katherine, WhatsAppon küldött egy videót a totyogós lányáról, Olive-ról, aki egy „Bulldog szülinapot, Nínó néni”-t sivít (még mindig nem tudja eltalálni a helyes kiejtést, hiába gyakorlom vele minden alkalommal). Meera barátnőm egy gifet küldött egy hosszú szőrű macskáról, mancsában egy martinival, a következő üzenettel: „Már alig várom az estét, szülinapos csajszi!!!”, ami azt jelenti, hogy tizenegy előtt már biztosan ágyban lesz. Ez történik, amikor a gyerekes emberek túlságosan ráizgulnak egy bulizós estére – kimerítik magukat az izgatott várakozásban, nagy bátorsággal ugranak fejest az estébe, majd lámpalázasak lesznek, és végül két korsó után hazamennek.

Elsétáltam Hampstead Heathre, és úsztam egyet a Ladies’ Pondban, a csak hölgyeknek fenntartott tóban. A harmadik körnél eleredt az ártalmatlan nyári eső. Imádok esőben úszni, és tovább is úsztam volna, ha a matróna külsejű vízimentő ki nem parancsol „biztonsági okok” miatt a vízből. Mondtam neki, hogy ma van a születésnapom, és abban reménykedtem, hogy ezzel kapok egy soron kívüli bónuszkört, de közölte velem, hogy ha villámlani kezd, akkor az egyenesen belém fog csapni a nyílt vízen, és „ropogós szalonna” lesz belőlem, amit ő nem hajlandó eltakarítani – akár a születésnapom van, akár nem.

Délután hazamentem az új lakásomba, az első otthonomba, amit én vettem. A lakás kicsi volt, csak egy hálószoba és nappali, Archway városnegyedben, egy viktoriánus ház első emeletén. Az ingatlanügynök nagyvonalú leírása a lakásról azt ígérte, hogy „meleg, excentrikus és felújítandó” – a padlószőnyeg színe pont ugyanolyan volt, mint a neszkávé granulátuma, a nyolcvanas évekbeli barackszínű csempés fürdőszoba egy elhanyagolt bidével bővelkedett, és a fenyő konyhabútor két szekrényajtaja is törött volt. Biztos voltam benne, hogy annyi ideig tartana összeszedni a pénzt a felújításra, ameddig csak ebben a lakásban élek, mégis szerencsésnek éreztem magam minden reggel, amikor felébredtem, és felnéztem a mennyezet kavargó örvényeket mintázó vakolatára. Sosem gondoltam volna, hogy valaha megengedhetek magamnak egy lakást Londonban – már ennek a valaha elérhetetlen álomnak a megvalósulása is életem legszebb helyévé varázsolta ezt a helyet.

Két szomszédom volt: egy idős özvegy, Alma, aki fölöttem lakott, és akivel a folyosón lefolytatott csevej a hogyan termesszünk paradicsomot az ablakpárkányon lévő virágládákban, pont ugyanolyan pompás volt, mint a megmaradt házi fasírtokból álló bőséges adománya; és egy férfi a földszinten, akivel még nem találkoztam, noha már egy hónapja itt lakom, pedig már számos próbálkozást tettem a bemutatkozásra. Kopogok, de nincs válasz. Alma azt mondta, hogy ő sem beszélt még vele, de egyszer beszélt a férfi lakótársával, egy hölggyel, a ház villanyórájáról. Mindig csak hallottam a lenti szomszédot – délután hatkor megjött a munkából, és gyakorlatilag semmi neszt nem lehetett hallani, egészen éjfélig, amikor nekiállt főzni, megette a vacsoráját és tévét nézett.

A lakásra a pénzt a megtakarításaimból kapartam össze, amit az első könyvem – Kóstoló – jogdíjából és a második szakácskönyvem – Az apró konyha – jogdíjelőlegéből raktam félre. A Kóstoló egy szakácskönyv volt, amelyet a családi ebédek, a barátaim, az egyetlen hosszú távú kapcsolatom, az utazásaim és a kedvenc séfjeim inspiráltak. A recepteket emlékek sora kötötte össze. A könyvön átívelő téma arról szólt, hogy hogyan alakult ki a saját ízlésem, hogyan alakították az életszemléletemet a kulináris tapasztalatok – mit szerettem, és mi töltött el megelégedettséggel. Elmeséltem, hogyan próbáltam egyensúlyozni az esti és hétvégi munkám között, amikor egy vacsoraklub tulajdonosa és középiskolai angoltanár voltam egy időben, és végül hogyan tudtam annyit félretenni, hogy otthagyjam az utóbbit, hogy főállású szakácskönyvíró legyek. Érintettem a kapcsolatomat, majd végül a baráti szakításomat az első és egyetlen pasimmal, Joe-val, aki támogatott abban, hogy magunkról is írjak. A könyv meglepő módon sikeres lett, és folyományaként kaptam egy rovatot egy újság mellékletében, számos lélekölő, ámde bankszámladuzzasztó partneri kapcsolatot élelmiszeripari cégekkel, valamint egy szerződést további két szakácskönyvre.

Az apró konyha, amit épp most fejeztem be, arról szólt, hogyan tanultam meg főzni és vacsorákat adni egy bérelt szoba-konyhás stúdiólakásban, ahol nem volt spejz, a sütő akkora volt, mint egy Fisher-Price játék tűzhely, és magát a tűzhelyet egy darab rezsó szolgáltatta. Ez volt az első önálló otthonom azóta, hogy Joe-val szakítottunk. Jobban szeretek a harmadik könyvemről beszélni, egy átmenetileg még cím nélküli projektről, ami idény szerinti főzésről és evésről szól, és ami még az ajánlattevés stádiumában van. A sokéves írói tapasztalat megtanított arra, hogy egy munkának a legjobb verziója az, amikor még csak egy ötlet, és ennélfogva még tökéletes.

Eresztettem egy fürdőt magamnak, és beindítottam egy iTunes lejátszási listát, aminek a húszas éveimben „Bulizásra hangolva” volt a címe, de az utóbbi években átneveztem „Szórakozásra hangolvá”-ra, hogy ezzel is alátámasszam, most már abbahagytam a meggondolatlan testi élvezeteket, és inkább az átgondolt, tudatos gyönyöröket keresem. A dalok listáját még elsőéves egyetemista koromban úgy állítottam össze, hogy megfelelő hangulatba hozzanak, amíg a bulizós estére készülődöm, és pont annyi ideig tartson, mint amennyi ideig a csinosítási rituálém, amelyet az elmúlt tizenöt évben minden alkalommal végigcsináltam: hajmosás, fejjel lefelé hajszárítás, hogy ezzel tíz százalékkal dúsabbnak tűnjön, bajuszszálakat kitépdesni, két réteg szempillafesték, második pohár ital, belesétálni kétspriccelésnyi parfümbe – mire az utolsó előtti számhoz ért a lista („Nuthin’ but a »G« Thang”), már egy taxi várt odakint, amíg én a mosogató fölött miszlikbe vagdostam az eldobható borotvával a lábamat, mert azt persze elfelejtettem leborotválni zuhanyozás közben.

A hajam újra a természetes sötétbarna színében pompázott, és vállig ért a frizurám. Nemrég kiegészítettem egy frufruval, hogy elrejtsem mögé a homlokomon megjelent ráncokat, amelyek ugyan még csak olyan halványak, mint a selyempapír gyűrődései, de annyira azért észrevehetőek, hogy zavarjanak. Szerencsére ezzel időt spóroltam a sminkelésnél. Az arcom sosem viselte jól a sminket. Hálás voltam érte, mert már így is úgy gondoltam, hogy a csinosítás túl sok időt vesz igénybe, persze ez folyton gyötörte a lelkem feminista felét, akárcsak az, hogy egy kicsit sem érdekelt a barkácsolás vagy a sport. Néha, amikor magam alatt voltam, akkor szerettem kiszámolni, hogy ha nyolcvanöt éves koromig fogok élni, akkor hány percet fogok még életem során a bajuszszálak kitépkedésével tölteni, és belegondoltam, hogy ez alatt az idő alatt vajon hány nyelvet tanulhattam volna meg.

Egy elöl magasan záródó, hátul kivágott fekete ruhát vettem fel a születésnapi bulimra. Nem volt rajtam melltartó, pusztán azért, hogy megmutassam, nincs szükségem rá, ami sovány vigasz azért, hogy ennyire kicsi a mellem. De egyáltalán nem zavart – már nagyjából teljesen közömbössé váltam a testem iránt. Igencsak dühítő módon, a méretem 39-es, ehhez 163 centi magas vagyok, és boldog, hogy a nagy fenekek újra divatba jöttek, olyannyira, hogy most már két kategóriát is megtöltünk bármelyik pornóstreamelő platformon.

Számos embert nem hívtam meg idén a születésnapomra. Elsősorban a volt barátomat. Szerettem volna, ha ott van Joe, de ha meghívom Joe-t, akkor az azt jelenti, hogy a barátnőjét, Lucyt is meg kell hívnom. Lucy eléggé ártalmatlan volt, annak ellenére, hogy volt egy tűsarkú formájú retikülje, de Lucy mindig úgy érezte, hogy vannak ki nem mondott dolgok köztünk. Miután megitta a három pohár különleges rozéját („Ez ugye rosato?”, kérdezi az elgyötört pultost, ő volt a 134. fehér nő, aki ugyanezt kérdezte aznap), mindent meg akarna beszélni. Megkérdezné, hogy van-e valami gondom vele, vagy érzek-e valami kínosat kettőnk között. Elmondaná, hogy mennyire fontos vagyok Joe számára, és hogy ő milyen különlegesnek tart engem. Egy csomószor megölelgetne, és egyre csak ismételgetné, hogy reméli, hogy barátok leszünk. Legalább ötször találkoztunk már, már több mint egy éve járnak Joe-val, mégis úgy gondolja, hogy meg kell beszélnünk dolgokat társasági összejövetelek eldugott sarkaiban. Sokat gondolkoztam rajta, hogy miért csinálja ezt, és eléggé nagyvonalúan, arra a következtetésre jutottam, hogy Lucy egy olyan nő, aki túl sok előre megrendezett reality tévéműsort nézett. Nyilvánvaló volt, hogy úgy érezte, egy buli addig nem buli, amíg két koktélruhácskás nő meg nem fogja egymást kezét és ki nem jelenti: „Miután lefeküdtél Ryannel, már nem szerettelek a barátnőmként, de mindig szeretni foglak mint nővéremet.”

Összesen húsz vendég jött el a sörözőbe, a legtöbbjük egyetemi barát, páran a gimiből, régi kollégák, és néhányan, akikkel jelenleg együtt dolgozom. Volt még pár barát, akikkel évente pontosan kétszer találkozom – egyszer az ő szülinapi bulijukon, egyszer az enyémen –, és volt egy kölcsönös megegyezés abban, hogy bár a barátságot nem akarjuk elengedni, azért abszolút semmi érdekünk abban, hogy ezeken az évente kétszeri találkozásokon kívül még beiktassunk továbbiakat is. Ezt a ki nem mondott egyezséget pont ugyanannyira találtam szomorúnak, mint vidámnak.

Az etikett azt kívánta, hogy meghívjam a partnereket és házastársakat is. Ezek főképp jószándékú férfiak voltak, akikkel kapcsolatban már rég feladtam, hogy a jólneveltség bájcsevegésbe kényszerítsen velük. Tudtam, hogy az estét azzal fogják tölteni, hogy az asztal mellett üldögélnek, kortyolgatják a korsó sörüket, és a „boldog szülinapot”-on kívül mást nem fognak nekem mondani, amikor elhaladnak mellettem a WC-re menet. Ez egészen addig lesz így, amíg fáradtak és nyűgösek nem lesznek, és rá nem kényszerítik a barátnőjüket, hogy menjenek már haza. Egészen lenyűgöztek azok a férfiak, akiket a barátnőim kiválasztottak, hogy összekössék velük az életüket, különösen, ahogy egymással kommunikáltak. Amikor Joe-val jártam, a barátai barátnőivel és feleségeivel minden alkalommal olyan volt, mintha egy óvóhelyen bújnánk össze. Beszélgettünk, meghallgattuk egymást, megismertük egymást, lassanként közel kerültünk egymáshoz minden egyes alkalommal, amikor a barátainknak köszönhetően kapcsolatba kerültünk egymással. Az évek alatt ennek pont az ellenkezőjét vettem észre egy csapat férfi partneren, amikor kénytelenek voltak összejönni. Újra és újra azt figyeltem meg, hogy a legtöbb férfi azt gondolja, hogy akkor jó egy beszélgetés, ha tényeket és információkat oszthat meg a többiekkel, amiket azok még nem tudtak, vagy elmesélhetnek egy érdekes anekdotát, vagy ötletet, tanácsot adhatnak egy közelgő projekthez, vagy csak úgy általában rajta hagyhatják a nyomukat a beszélgetésen, mintha csak körbepisiltek volna egy fát. Ha egy este folyamán többet tanultak, mint amennyit tanítottak, akkor utána letörtek voltak; mintha a buli nem lett volna sikeres vagy nem lettek volna jó formában.

A legjobban a közhelyes közös kapcsolódási pontokat kedvelték. Figyeltem, ahogy ezt művelik minden egyes barátnőm születésnapi buliján – egy közös gondolatot vagy élményt kerestek, hogy aztán azonnal érezzék a kapcsolatot a sorstárs férfival, anélkül hogy egy kicsit is megerőltetnék magukat, hogy megismerjék vagy megértsék a másikat. Mint például: Aha, igen, a tesóm is a Leedsi Egyetemre járt. Te hol laktál? Most viccelsz? Uramisten, szóval, tudod, hogy hol van a Silverdale Road a közért mellett? Pontosabban a közérttől balra. Azaz. A tesóm barátjának a barátnőjének volt ott egy háza! Milyen kicsi a világ! Voltál ott a sarki kocsmában? A King’s Armsban? Nem? Muszáj elmenned legközelebb, nagyszerű söröző, tényleg tuti egy hely!

Az egyetlen partner, akit imádtam, az Gethin volt, Dan pasija, akivel már az egyetem óta barátok voltunk. Mindhárman közel álltunk egymáshoz, és életem legvadabb éjszakáit és legcsodálatosabb nyaralásait töltöttem velük. Az igazság azonban az, hogy nemrég csalódnom kellett bennük. Mindig is úgy gondoltam, hogy számíthatok Danre és Gethinre, hogy fittyet hánynak a hagyományokra, de az ismeretségi körömben ők kezdték el a legkonvencionálisabb döntéseket hozni. A kapcsolatukat „bezárták”, ami igazi csalódás volt számomra, mivel a kölcsönös szexuális kicsapongásaik elképesztő sztorikat eredményeztek, és az ismerőseim között ők voltak az egyetlen sikeres példái a nem monogám kapcsolatoknak. Megalkottak egy hihetetlenül komplikált alkoholmegtartóztató beosztást, ami azt jelentette, hogy csak bizonyos hétvégéken ihattak, más hétvégeken nem, és hét közben egyáltalán nem. Már nem jártak sehová, mert mindig épp félretettek pénzt valamire. Épp elkezdték az örökbefogadási procedúrát. Vettek egy háromszobás lakást Bromley-ban.

Dan és Gethin két limonádé erejéig maradt, elmesélték, hogy micsoda rémálom a szomszédból a kertjükbe átnyúló fa, majd nyolc előtt elmentek, hogy „időben visszaérjenek Bromley-ba”, mintha kalandos úton egészen Mordorig kellene eljutniuk.

Számos gondosan kiválasztott ajándékot kaptam, jelezvén, hogy a barátaimnak világossá vált, ki is vagyok valójában, és ez hogyan jelenik meg az ízlésemben és az életmódválasztásomban. Volt egy korai kiadású Philip Larkin Pünkösdi lakodalmasok,* egy bizonyos füstös csípős szósz, amit imádok, és csak Amerikában lehet kapni, egy pénzlevelű pilea szobanövény, amely nemcsak lakásavató ajándék volt, hanem egyúttal kabala is az új könyvemhez. Az egyetlen fura ajándékot a volt főnöknőmtől kaptam, az iskolából, ahol tanítottam, aki egy bekeretezett nyomatot adott: egy ötvenes évekbeli nő mosogatás közben, alatta a felirat: Ha Isten azt akarta volna, hogy én csináljam a házimunkát, akkor gyémántot tett volna a mosogatóba! Nem ez volt az első alkalom, hogy ilyen jellegű ajándékot kaptam. Úgy döntöttem, ez annak szól, hogy már hosszú ideje szingli vagyok, valamint gyöngéd vonzalmat táplálok a vodka-martini iránt, és ettől az emberek azt gondolják, hogy én kedvelem az ilyen giccses retró szlogeneket, amelyek a nőket iszákosnak, kétségbeesettnek, gyerektelennek, csokifüggőnek vagy túlköltekezőnek állítják be. Megköszöntem neki az ajándékot.

Barátaim, Eddie és Meera megkínáltak egy csík kokainnal. Ők éppen kétségbeesetten próbálták kihasználni „a tizennyolc hónap óta az első együtt eltöltött igazi bulis estéjüket”, mivel ez idő alatt Meera terhes lett, szült, és épp befejezte a szoptatást, ami azt jelentette, hogy csurig tölthette magát alkohollal anélkül, hogy a babába is töltene. Eddie és Meera tekintetében volt valami állati vadság, amit az újdonsült szülőknél szoktam látni az első kimenős estéjükön. Udvariasan elutasítottam. Nem bántam, hogy hoztak magukkal a buliba, de pontosan tudtam, hogy Meera mennyit beszél az apasági szabadság fontosságáról, amikor be van lőve, különösen kedveli azt a kifejezést, hogy: „a szülői lét alapértelmezett patriarchális konstrukciói”. Eddie eközben idegesen álldogált egyik lábáról a másikra – nem bírt kényelmesen leülni –, és mindketten folyamatosan a Glastonbury Fesztiválról beszéltek, mintha ők lettek volna az alapítói.

Az Egyetlen Szingli Barátnőm, Lola félrevont, és idegesen közölte, úgy érzi, hogy a házas barátaim ítélkezően és kiközösítően bánnak vele. Lola száján vörös rúzs virított, frizurája pedig igen furcsa volt, mivel a hullámosra besütött tincseket félig feltűzte, félig pedig leengedte, ezzel egy brit jogász parókáját kölcsönözve frizurájának. Csak olyankor készített ilyen frizurát magának, amikor nagyon másnapos volt, és ezért túlkompenzált. Bevallotta nekem, hogy egy kicsit kemény éjszakája volt előző nap – egy randi, ami egy csatorna melletti sörözőben kezdődött hét órakor, majd vacsorával, bárral, aztán még egy bárral folytatódott, hogy végül hajnali háromkor a lakásán kössenek ki. Világos volt, hogy Lola egy percet sem aludt. Az Egyetlen Szingli Barátnőm, Lola rendezvényeken dolgozott, de akkoriban leginkább szabadúszó randizóként tudtam volna jellemezni. Már tíz éve szingli volt, és kétségbeesetten szeretett volna inkább egy kapcsolatban lenni. A legjobb barátnőm volt az egyetemről, és a kiterjedt baráti társaságunkból senki sem bírt rájönni, hogy miért nem képes egy minimális mennyiségű randin kívül továbbjutni. Lola elragadó volt, vicces, szép, és alaposan kirabolta a genetikai bankot, ennek következtében nemcsak hatalmas keblek tulajdonosa volt, hanem olyan hatalmas kebleknek, amelyeknek nem volt szükségük melltartóra. Azt mondta, hogy teljesen ki van borulva az előző esti randitól. Vicces megjegyzést tettem a frizurájára, amely a lelkiállapotát tükrözte. Azt mondta, hogy hazametrózik. Mondtam neki, hogy Eddie öccse is jön mindjárt, aki szingli, huszonhat éves, és állatorvosnak tanul. Lola közölte, hogy iszik még egy proseccót a hazaút előtt.

Katherine, a legrégibb barátnőm, akit a gimi első napja óta ismerek, megkérdezte tőlem, hogy mit kívánok a következő évre. Mondtam neki, hogy szerintem készen állok egy új kapcsolatra, hogy találkozzam valakivel. Kitörő örömmel válaszolt – azt hiszem, a döntésem, hogy szeretnék egy kapcsolatot, olyan volt számára, mintha áldásomat adtam volna az ő férjhezmeneteléhez és családalapításához. Már észrevettem, hogy ez olyasmi, ami a harmincas éveikbe érőkre jellemző: minden személyes döntésed egyenes bírálata az ő életüknek. Ha te a munkáspártra szavaztál, ők pedig a szabaddemokratákra, akkor azt gondolták, hogy te csakis kizárólag azért szavaztál a munkáspártra, hogy a tudomásukra hozd, hogy az ő politikai választásuk helytelen. Ha ők a kertvárosba költöztek, te pedig nem, akkor úgy gondolták, hogy kizárólag csak azért nem vagy hajlandó odaköltözni, hogy ezzel is nyomatékosítsd, hogy a te életed mennyivel csillogóbb, mint az övék. Katherine megadta magát a hosszú távú monogámiának, amikor a húszas évei közepén találkozott a férjével, Markkal, és azóta azt akarta, hogy mindenki csatlakozzon hozzá.

Már két éve voltam inaktívan szingli – szingli, nem randizó –, Joe-val való szakításom óta (hét évig voltunk együtt, ebből négyet együtt is éltünk, az életünk és a baráti társaságunk teljes mértékben összefonódott, észrevettem, hogy olyanokat mond, hogy „estebéd” a „vacsora” helyett, vagy „arckönyv” Facebook helyett). Miután szakítottunk, egy hat hónapos szexmaratonnal próbáltam meg behozni azt a sok szexet, amit kihagytam a húszas éveimben. Bár a „szexmaraton” számomra azt jelentette, hogy három pasival lefeküdtem, és mindhárommal szerettem volna járni is. Miután diagnosztizáltam magamon a társfüggőséget, elhatároztam a harmincadik születésnapom előtt, hogy abbahagyom a randizást, és megnézem, hogy milyen tényleg egyedül lenni. Életemben először egyedül éltem, egyedül utaztam, váltottam tanárból és mellékállású íróból főállású és publikált íróvá, és úgy általában leszoktam az összes olyan tanult szokásról, amit felhalmoztam a majdnem egy évtizedig tartó kényelmes, kellemes monogámia alatt. Nemrégiben úgy éreztem, hogy készen állok újra a randizásra.

Tizenegy órakor az utolsó rendeléseket kellett leadni a pultnál. Katherine nem sokkal ezelőtt ment el, mert terhes volt. Nem mondta meg nekem, hogy az, de én rájöttem abból, ahogy folyton savanyúságot evett – mindenkinek a hamburgeréből kivette a csemegeuborkát, majd rendelt egy tál bébiuborkát. Amikor Olive-val volt terhes, folyamatosan sós ételeket kívánt. Megkérdeztem tőle, hogy az umami utáni kívánóssága miatt nevezte-e el a lányát – nem tetszett neki a megjegyzésem. Az utóbbi néhány évben sokat tanultam arról, hogy a terhes nők és az újdonsült anyukák mit nem szeretnek, és az egyik ilyen, ha rákérdez vagy megjegyzést tesz az ember a gyerekük nevére. Egy barátnőm úgy, ahogy van beszüntette a kommunikációt, amikor – azt gondolván, hogy segítőkész vagyok – megmondtam neki, hogy a Beaux az franciául többes számban van, és hogy a fia nevét inkább Beau-nak kellene írni. Már anyakönyvezték. Egy másik azért sértődött meg, mert a lányát Kiwinek hívták, én pedig megkérdeztem, hogy a gyümölcsről vagy a madárról nevezte el. Azt különösképpen utálják, amikor „bizalmasan” elárulják a gyerekük nevét neked, te pedig véletlenül elmondod valakinek, és ez visszajut az anyukához.

De a legnagyobb baki – megkérdezni valaki korát, nyilvánosan böfögni, lenyalni a kést után –, ha egyértelmű, hogy terhes egy nő, és megkérdezed a nőtől, hogy terhes-e. Azt sem mondhatja az ember, hogy már régóta tudja, amikor végre valahára megmondják neked – ezt gyűlölik. Szeretik a nagy bejelentés körüli cécót. Hogy őszinte legyek, megértem, és valószínűleg én is így tennék. Valahonnan kell egy kis izgalmat meríteni, ha már egy koktélt sem ihat az ember kilenc hónapon keresztül. És pont ezért csak megértően bólogattam, és nem szóltam semmit, amikor Katherine egy mondvacsinált kifogással, miszerint másnap reggel szerelőhöz kell vinni az autóját, elment a buliról.

Tíz óra körül elkezdtek arról beszélni, hogy egy nonstop klubba menjünk át a King’s Crossra, főképp az újonnan érkezett állatorvos-hallgató, akivel Lola máris beszélgetni kezdett, miközben a fürtjeit babrálta, de mire eljött a negyed tizenkettő, senki sem indult el. Eddie-nek és Meerának haza kellett menni, hogy felszabadítsák a bébiszittert, és helyettük is előre féltem a zaklatott, álmatlan éjszakától, ami várt rájuk, ahogy néztem, hogyan rángatózik ritmikusan az állkapcsuk jobbra-balra. Lola és az állatorvos elindult, hogy keressen egy „borbárt”, ami azt jelentette, hogy valami sötét helyet keresnek, ahol részeg semmiségeket mondhatnak egymásnak, egészen addig, amíg az egyikőjük nem teszi meg az első lépést, és egy pamlagon amúgy ruhában egymásnak nem esnek. Ez tökéletesen megfelelt számomra, mivel már engem is hívogatott az ágy. A maradék vendéget búcsúzóul megölelgettem, és nem egészen józanul közöltem velük, hogy mindannyiukat szeretem.

Amikor hazaértem, meghallgattam a jelenlegi kedvenc podcastom egyik epizódjának a felét, egy könnyed hangvételű alkotást a női sorozatgyilkosok történetéről, majd lemostam a szempillafestéket, megmostam a fogamat, fogselyemmel még utánatisztítottam. Az új régi Pünkösdi lakodalmakat a könyvespolcra tettem, a pénzlevelű pileát pedig a kandallópárkányra. Szokatlanul és tökéletesen elégedettnek éreztem magam. Azon az augusztusi estén, harmincharmadik évem második napjának első óráiban úgy éreztem, hogy az életem véletlenszerű alkotóelemeit arra tervezték hajdanán, hogy abban az adott pillanatban minden összeérjen.

Az ágyban feküdtem, és életemben először letöltöttem egy randiapplikációt. Lola, aki igazi veterán az online randizásban, azt mondta nekem, hogy a Linxen (a logója egy vadászó hiúz [Lynx lynx] sziluettje) van a legnagyobb mezőny partiképes férfiakból, és a legjobb a sikerrátája a hosszú távú kapcsolatoknak.

Kitöltöttem a Rólam információs kérdéseit. Nina Dean, 32, gasztroíró. Lakóhely: Archway, London. Keres: szerelmet és a tökéletes vaníliakrémes-mazsolás csigát. Feltöltöttem egy adag fotót, és elaludtam.

A harminckettedik születésnapom volt a valaha volt legegyszerűbb születésnap életemben. Tökéletes kezdet volt életem legfurább évéhez.

Első rész

„A képzeletünk a felelős a szerelemért,
nem a szerelmünk tárgya.”

Marcel Proust

1

Észak-London kertvárosában élni a szüleim részéről semmi egyéb nem volt, mint gyakorlatiasság. Valahányszor megkérdeztem tőlük, hogy miért hagyták ott Kelet-Londont a kertváros kedvéért, amikor tízéves voltam, mindig a praktikumot hozták fel: egy kicsit biztonságosabb, egy kicsit nagyobbat tud az ember venni, közel van a városhoz, az autópályához és az iskolákhoz. Úgy beszéltek arról, hogy új életet kezdenek Pinnerben, mintha egy, a repülőtérhez közeli hotelt kerestek volna a kora reggeli járat miatt – kényelmes, névtelen, semmi felhajtás, semmi különleges, pont olyan, amilyenre szükség van, se több, se kevesebb. Nem okozott semmilyen érzéki gyönyört vagy élvezetet a szüleimnek a hely, ahol éltek – sem a környék, sem a hely történelme, sem a parkok, az építészet, a közösség vagy a kultúra. A kertvárosban éltek, mert az közel volt mindenhez. Az otthonukat, és ezzel az egész életüket a kényelemre építették fel.

Amikor együtt voltunk Joe-val, gyakran érvelt az észak-angliai gyökereivel, ha vitázni kezdtünk, ezzel bizonyítva, hogy ő valódibb, mint én; jobban áll két lábbal a földön, és ebből kifolyólag nagyobb a valószínűsége, hogy neki van igaza. Ez volt az egyik legutálatosabb dolog benne számomra – az a mód, ahogy kényelmesen kivetítette az önbecsülését Yorkshire-re, hogy a bányászok és a lápvidék romantikus vonatkozásai az összes nehéz munkát elvégezzék helyette. A kapcsolatunk elején azt éreztette velem, hogy két különböző galaxisban nőttünk fel, mert az ő anyukája fodrász volt Sheffieldben, az enyém pedig recepciós Harrow-ban. Az első alkalommal, amikor hazavitt a szüleihez – egy szerény, négyszobás házba Sheffield kertvárosában –, rájöttem, hogy mekkora hazugsággal traktált addig. Ha nem tudtam volna, hogy Yorkshire-ban vagyok, megesküdtem volna, hogy London és Hertfordshire között a murvával felszórt, előkertes, ólomüveges házak környékén furikázunk, ahol a kamaszkoromat töltöttem. Joe-ék zsákutcája olyan volt, mint az enyém, a házak ugyanolyanok voltak, a hűtőszekrény tele volt ugyanazokkal a gyümölcsjoghurtokkal és félkész fokhagymás bagettekkel. Volt egy biciklije, pont olyan, mint az enyém, amivel kamaszként hétvégenként fel-alá biciklizett az egyforma piros tetős házak közötti utcákon, akárcsak én. A titok kitudódott. „Ne mondd többet, hogy teljesen különböző volt a gyerekkorunk, Joe!”, mondtam neki hazafelé a vonaton. „Ne tégy úgy többé, mintha te egy Jarvis Cocker szerelmes számból léptél volna ki, aki egy köntösbe bújt nőért van oda. Pont ugyanannyira semmi közöd ehhez, mint nekem Chas and Dave számaihoz. Ugyanolyan kertvárosban nőttünk fel.”

Az elmúlt években elkezdtem a megszokott otthon után vágyódni. Az ismerős főutcák, ahol egymást érik a fogorvosok, a fodrászok és a régiségboltok, és egy darab alternatív kávézó sincs. A hosszú séta az állomástól a szüleim házáig. Az egyforma Kleopátra-frizurás nők, a kopaszodó férfiak és a kapucnis pulcsis tinédzserek. Az egyéniség hiánya; a hétköznapiságba való békés beletörődés. A fiatal felnőttkor gyorsan átvált hétköznapi felnőttkorba – a napi döntésekkel, amik megerősítik, hogy ki voltam, kire szavaztam, ki volt az internetszolgáltatóm –, és a kamaszkorom színhelyére való visszatérés egy délután erejéig olyan volt, mint egy rövid vakáció vissza a múltba. Amikor Pinnerben voltam, újra tizenhét éves lehettem, akár csak egy napra is. Úgy tehettem, mintha a világom rövidlátó volna, a döntéseim következmény nélküliek, és előttem határtalan lehetőségek nyílnának.

Anyu nyitott ajtót, ahogy mindig – oly módon, hogy demonstrálja, mennyire zsúfolt az élete. Bocsánatkérő félmosolyt eresztett meg felém, miközben kinyitotta az ajtót, a hordozható vonalas telefont a vállával szorította a füléhez. „Bocsi”, tátogta, és az ég felé fordította a tekintetét. Egy fekete pamutdzsörzé alsót viselt, ami nem volt eléggé jól szabott ahhoz, hogy nadrágnak lehessen hívni, jóganadrágnak nem volt elég szűk, pizsamanadrágnak meg nem volt elég bő. Szürke, kerek nyakú póló volt rajta, és az alapékszerei: vastag arany karkötő, egy arany karperec, gyöngy bedugós fülbevaló, arany kígyónyaklánc, arany jegygyűrű. Az volt a sejtésem, hogy vagy épp jött, vagy épp ment valamilyen edzésre – az anyám az edzések megszállottja lett, amióta betöltötte az ötvenet, de nem hiszem, hogy akár 20 dekával is változott volna a súlya. Klimax utáni puhaságba volt bugyolálva, egy kis táska az álla alatt, egy kicsit erősebb derék, husi, ami kibuggyant a melltartójából a hátán és látható volt a pólón keresztül. És káprázatosan nézett ki. Az a nagy, bociszemű káprázatosság, ami nem izgató, hanem inkább attól vonzó, hogy az otthonosság érzetét kelti – mint egy tábortűz vagy egy csokor rózsaszín rózsa vagy egy arany cocker spániel. Az eszpresszóbarna Kleopátra-frizurája, bár néhány ősz tincs csíkozta, buján dús volt, és az aranyszínű melírcsíkok megcsillantak a mennyezetről lelógó IKEA lámpa fényében. Szinte semmit sem örököltem külsőre az anyámtól.

– Aha, rendben – mondta a telefonba, miközben a fejével intett, hogy lépjek be az előszobába. – Nagyszerű, nos, igyunk egy kávét jövő héten! Csak küldd el, hogy mikor. Elhozom neked azt a hogyan tanuljuk meg a tarot-kártya-vetés-csomagot, amiről meséltem neked. Nem, egyáltalán nem, akár meg is tarthatod. QVC, televíziós vásárlás, úgyhogy eléggé egyszerű. Oké, oké. Majd beszélünk! Szia! – Letette a telefont, megölelt, majd eltartott karnyújtásnyira, és megvizsgálta a frufrumat. – Ez új – állapította meg, kíváncsian vizslatva, mintha egy keresztrejtvényben a függőleges 3-as lenne.

– Igen – válaszoltam, miközben letettem a válltáskámat és levettem a cipőmet (érkezéskor mindenkinek le kellett vennie a cipőjét, a szabály szigorúbb volt itt, mint a Kék Mecsetben). – A születésnapom előtt vágattam. Gondoltam, épp jó lesz arra, hogy elrejtse a harminckét éves homlokomon a harminckét éves ráncaimat.

– Ne butáskodj! – mondta, és óvatosan megpiszkálta. – Nincs szükséged egy mosogatórongyra a fejeden ehhez, csak egy hatásos alapozó kell ide.

Elmosolyodtam, nem bántott, de nem is nevettetett meg. Már hozzászoktam a tényhez, hogy Anyu csalódott, mennyire nem lányos a lánya. Imádott volna egy olyan lányt, akivel elmehetett volna ruhát vásárolni és alapozókról pletykálhatott volna. Amikor tinik voltunk, és Katherine átjött hozzánk, Anyu felajánlotta neki a régi ékszereit és retiküljeit, és együtt átnézték őket, mintha két barátnő lennének egy áruházban. Teljesen beleszeretett Lolába az első alkalommal, amikor találkoztak, pusztán azért, mert mindketten különös szenvedéllyel viseltettek ugyanazért a highlighter púderért.

– Hol van Apu? – kérdeztem.

– Olvas – felelte.

Benéztem a nappali dupla szárnyú üvegajtaján keresztül, és láttam az apám profilját a palackzöld fotelban. Lába egy zsámolyon, egy nagy bögre tea a kisasztalon mellette. Erős álla és hosszú orra előrenyúlt – az áll és az orr rajtam is megtalálható –, mintha csak azon versengenének, ki ér előbb célba.

Tizenhét év korkülönbség volt Anyu és Apu között. Akkor találkoztak, amikor Apu egy belvárosi állami iskola igazgatóhelyettese volt, Anyut pedig oda rendelte ki a titkárnő-közvetítő recepciósnak. Anyu huszonnégy, Apu negyvenegy éves volt. A személyiségük közti távolság ugyanakkora volt, mint a koruk közti távolság. Apu érzékeny, gyöngéd, kíváncsi, befelé forduló és entellektüel volt – szinte semmi nem volt, ami ne érdekelte volna. Anyu gyakorlatias volt, kezdeményező, jó volt logisztikában, nyílt és ellentmondást nem tűrő. Szinte semmi olyan nem volt, amiben ne vett volna részt.

Elidőztem egy pillanatig, csak néztem őt az üvegajtón keresztül. Innen nézve ő még mindig csak apám volt, olyan, mint régen, az Observert olvassa, és mindjárt elmondja nekem, hogy Kínában hová kerül a sok szemét, vagy tíz új dolgot, amit nem tudtam Wallis Simpsonról, vagy a védett sólymok helyzetét. Az apám, aki egy nanomásodperc alatt felismert engem – nem az arcomat, de mindent, ami én vagyok: a gyerekkori képzeletbeli barátom nevét, a diplomám témáját, a kedvenc könyvem kedvenc szereplőjét és minden utca nevét, ahol valaha is éltem. Ha most ránéztem, akkor nagyjából az apámat láttam, de néha láttam valamit a tekintetében, ami zavarba hozott – néha úgy nézett ki, hogy minden, amit megértett, darabokra lett szabdalva, és ő megpróbálta úgy összeragasztgatni a darabokat, hogy értelmük legyen.

Két évvel ezelőtt Apu sztrókot kapott. Pár hónappal azután, hogy felépült, már rájöttünk, hogy nincs teljesen rendben. Az apám, aki mindig olyan éles eszű volt és folyton gondolkozott, lelassult. Elfelejtette a rokonok és közeli barátok nevét. A könnyed önbizalma és gyors döntései eltűntek. Rendszeresen elkóborolt otthonról, és eltévedt. Gyakran nem emlékezett az utca nevére, ahol lakott. Anyuval eleinte csak az öregedés számlájára írtuk, képtelenek voltunk szembenézni a ténnyel, hogy valami komolyabbról lehet szó. Aztán egy nap Anyut felhívta egy idegen, hogy látták Aput, amint ugyanabban a nagy körforgalomban már húsz perce köröz. Végül valakinek sikerült rávennie, hogy álljon félre – fogalma sem volt, hogy melyik kijárat az övé. Elmentünk a háziorvoshoz, aki csinált egy sor vizsgálatot, kognitív felméréseket és MRI-ket. Amitől rettegtünk, beigazolódott.

– Szia, Apu! – köszöntem, odamentem hozzá. Felnézett az újságból.

– Szia, drágám! – válaszolta.

– Ne állj fel! – Lehajoltam hozzá, megöleltem. – Van valami érdekes, amit elmesélnél nekem?

– A Meggyőző érvekből megint csináltak egy filmet – mondta felemelve felém a filmkritikát.

– Ó – mondtam. – Egy újabb Jane Austen.

– Pontosan!

– Megyek, segítek Anyunak az ebéddel.

– Rendben, szívem – mondta, majd újra kinyitotta az újságot, és visszahelyezkedett a jól ismert pózban a fotelba.

A konyhában Anyu brokkolit vágott fel apróra, amelyek egy már felszeletelt kivi mellett álltak halomban. Egy hangszóróból egy nő beszélt hangosan és vontatottan a férfi szexuális vágyak megerősítéséről.

– Ez micsoda? – kérdeztem.

– Andrea Dworkin Közösülés című hangoskönyve.

– Hogy… mi? – kérdeztem, és lehalkítottam néhány decibellel a hangerőt.

– Andrea Dworkin. Egy híres feminista. Biztos ismered, elég nagydarab csaj, de nem nagyon van humora. Nagyon okos nő, ő…

– Tudom, hogy ki Andrea Dworkin, úgy értem, hogy miért hallgatod a hangoskönyvét?

– Az „Olvass a borok között” miatt.

– Ez a könyvklubod, amiről meséltél?

Ingerülten felsóhajtott, és kivett egy uborkát a hűtőből.

– Nem könyvklub, Nina, hanem irodalmi szalon.

– Mi a különbség?

– Nos – kezdett bele halvány mosollyal, nem bírta palástolni az örömét, hogy újfent elmagyarázhatja a különbséget könyvklub és irodalmi szalon között. – A lányokkal elhatároztuk, hogy összehozunk kéthavonta egy találkozót, ahol gondolatokat osztunk meg egymással és nem csak a könyvről beszélünk, így sokkal kevésbé merev az egész. Minden szalonnak van egy témája, és vannak viták, versfelolvasások és a témához kapcsolódó hozzászólások.

– Mi a következő téma?

– Az a téma, hogy „Vajon minden heteroszexuális szex erőszak?”.

– Értem. És ki lesz ott?

– Annie, Cathy, Sarah a futóklubból, Gloria, Gloria meleg unokatestvére, Martin, Margaret, akivel együtt önkénteskedem a karitatív boltban. Mindenki hoz valami ételt. Én halloumi sajt nyársakat viszek – mondta, közben a vágódeszkát a turmixgéphez vitte, és a gyümölcs- és zöldséghalmokat beleszórta.

– Mi ez a hirtelen érdeklődés a feminizmus iránt?

Anyu megnyomta a gombot a gépen, a berregés hangzavarrá erősödött, míg a kockák halványzöld trutyivá álltak össze.

– Nem mondanám, hogy ez annyira hirtelen lett volna – kiabálta túl a gép zaját. Kikapcsolta a turmixot, és egy félliteres pohárba öntötte a rostos italt.

– Nagyszerűen hangzik, Anyu – mondtam meglágyulva. – Szerintem nagyon menő, hogy ennyire részt veszel és kíváncsi vagy.

– Szerintem is – válaszolta. – És én vagyok az egyetlen, akinek van egy fölösleges szobája, úgyhogy mondtam, hogy használhatjuk az Olvass a borok között találkozókra.

– Neked nincs fölösleges szobád.

– Az apád dolgozószobája.

– Apunak kell a dolgozószobája.

– Ott lesz neki, ha használni akarja, csak épp semmi értelme, hogy a házban van egy olyan szoba, amit csak néhanapján használ, mintha a Blenheim-kastélyban laknánk.

– És mi lesz a könyveivel?

– Áthozom a polcokra ide lentre.

– És a dokumentumai?

– Ami fontos, azt már lefűztem egy aktába. Sok dolog van, amit ki lehet dobni.

– Kérlek, hadd nézzem át! – hangom egy kissé hasonlított egy hisztis gyerekéhez. – Lehet, hogy fontos neki. Lehet, hogy fontos lesz nekünk, majd később, amikor majd szükségünk lesz valamire, amivel beindíthatjuk a memóriáját, amivel emlékeztethetjük…

– Persze, persze – mondta, és belekortyolt a smoothie-ba, orrcimpái pedig kitágultak a bosszúságtól. – Minden odafönt van néhány kupacban, a lépcsőfordulóban megtalálod.

– Oké, köszi – mondtam, és egy néma mosollyal békejobbot ajánlottam. Vettem egy mély, láthatatlan jógalégzést. – Mi más történt mostanában?

– Semmi különös. Ó, elhatároztam, hogy megváltoztatom a nevemet.

– Mi? Miért?

– Sosem szerettem a Nancyt, túl régimódi.

– Nem gondolod, hogy egy kicsit fura most megváltoztatni? Mindenki Nancynek ismer, egy kicsit késő, hogy egy új nevet szokjanak meg.

– Túl öreg vagyok, ezt akartad mondani – felelte.

– Nem, csak azt akarom mondani, hogy egy új név bevezetése sokkal jobb lett volna, mondjuk, a gimi első hetében, és talán nem az ötvenes éveidben.

– Nos, úgy döntöttem, hogy megváltoztatom, és utánajártam, hogy kell, és nagyon egyszerű az egész, úgyhogy már el is döntöttem.

– És mi lesz az új neved?

– Mandy.

– Mandy?

– Mandy.

– De – újabb mély jógalégzés –, de a Mandy nem is hangzik annyira másnak, mint a Nancy, nem? Úgy értem, hogy rímelnek is.

– Nem, nem rímelnek.

– De igen, összehangzásnak vagy magánhangzós rímnek hívják.

– Tudtam, hogy ilyen leszel. Tudtam, hogy meg fogod találni a módját, hogy kioktass, ahogy mindig is teszed. Nem is értem, hogy miért okoz neked ez egyáltalán gondot, egyszerűen csak szeretném szeretni a nevemet.

– Anyu! – fogtam könyörgőre. – Nem oktatlak ki. Meg kell hogy értsd, hogy ez egy eléggé fura dolog, amit most csak úgy a semmiből bejelentettél.

– Ez nem a semmiből jött, mindig is mondtam neked, hogy nekem tetszik a Mandy név! Mindig is mondtam neked, hogy milyen elegáns és vidám névnek tartom.

– Oké, elegáns és vidám, igazad van, de a másik dolog, amit meg kellene fontolnod – lehalkítottam a hangomat –, hogy ez lehet, hogy nem a legjobb pillanat, hogy Apu hozzászokjon, hogy a nőt, akit harmincöt évvel ezelőtt feleségül vett, most másnak hívják.

– Ne légy nevetséges! Ez egy nagyon egyszerű változtatás – felelte Anyu. – Nem kell hogy ilyen nagy feneket kerítsünk neki.

– Teljesen össze fogja zavarni Aput.

– Most nem tudok erről beszélni – jelentette ki. – Gloriával találkozom, vinyásza flow jógára megyünk.

– Nem eszel velünk? Azért bumliztam ki hozzátok, hogy együtt ebédeljünk.

– Egy csomó kaja van a hűtőben. Végül is te vagy a szakács. Néhány óra múlva itthon vagyok – jelentette ki, és megragadta a kulcscsomóját.

Visszamentem Apuhoz, aki még elmerülten olvasta az újságot.

– Apu?

– Igen, Bean? – nézett fel rám. Megkönnyebbülés járt át, ahogy a gyerekkori becenevemet használta. Mint minden gyerekkori becenév, ennek is számos értelmetlen és tekervényes változata volt – ami valaha Ninabean volt, abból lett Mr. Bean, Bambeanie, Beaniebean, és végül csak simán Bean.

– Anyu elment, úgyhogy nemsokára csinálok ebédet magunknak. Mit szólnál egy frittatához?

– Frittata – ismételte. – Nos, ennek mi a neve, ha itthon vagyunk?

– Egy felturbózott omlett. Képzelj el egy omlettet, amelyik buliba megy.

Elnevette magát.

– Tökéletes.

– Csak előbb átnézek néhány dolgot odafönt, aztán elkészítem. Kérsz addig is egy pirítóst, hogy ne halj éhen? Vagy valami mást? – Az arcára pillantva azonnal megbántam, hogy nem egyszerűbben tettem fel a kérdést. Az esetek többségében még tökéletesen képes volt gyors döntéseket hozni, de alkalomadtán láttam, ahogy elveszik a potenciális válaszok között, és azt kívántam, bárcsak megkíméltem volna ettől a zavarodottságtól azzal, hogy csak annyit kérdezek „Pirítóst, igen vagy nem?”

– Talán – felelte, kissé ráncolva homlokát. – Nem tudom, egy kicsit még várok.

– Oké, majd szólj!

A három dobozt becibáltam a szobámba, amely nem változott azóta, hogy kiköltöztem belőle egy évtizeddel ezelőtt, és úgy nézett ki, mint a kétezres évek elejétől a közepéig egy tinilány szobájának múzeumi replikája. Halványlila falak, gimis barátok fotóiból álló kollázs a szekrény falán, a tükrön egy sor kirojtosodott és megszürkült fesztiválbelépő karszalagja, amelyeket Katherine-nel együtt gyűjtöttünk össze. Átlapoztam a padlón lévő papírokat, a legtöbbjükön időpontok és tervek, de semmi érzelem vagy valakire utaló kapcsolat: filofaxoldalak fogorvosi időpontokkal, és iskolai félévek időpontjai a kilencvenes évek második feléből, régi újságok kupacai, bennük történetekkel, amik megragadhatták egy fiú érdeklődését. Voltak levelek és képeslapok, amiket kiemeltem a kupacból: bő lére eresztett képeslap Apu néhai bátyjától, Nick bácsitól, sűrűn teleírva a túl olajos Paxósz szigeti kosztról; egy képeslap Apu egyik volt tanítványától, aki megköszöni, hogy segített neki az oxfordi felvételijével, és egy fotó a fiúról, amint fülig érő vigyorral áll a diplomájával a kezében a Magdalen College előtt. Anyunak igaza volt, Apunak nincs szüksége ezekre a hétköznapi relikviákra, de megértettem, hogy Apu miért tartogatta eddig őket. Nekem is voltak cipősdobozaim tele mozijegyekkel az első randijainkról Joe-val, rezsiszámlák olyan lakásokból, ahol már rég nem élek. Sosem tudtam, hogy miért voltak fontosak, de fontosak voltak – mintha csak bizonyítékai lettek volna egy leélt életnek, mintha eljöhetne az idő, amikor majd szükség lesz rájuk, mint egy jogosítványra vagy útlevélre. Lehet, hogy Apu számított rá, hogy valahogy le kellene töltenie papírra az idő múlását, filofaxoldalakra, levelekre és képeslapokra, arra az esetre, ha a benne lévő fájlokat valaha is törölnék.

Hirtelen megszólalt a füstjelző fülsiketítő hangja. Lerohantam, követtem a füst szagát. A konyhában ott állt Apu a füstölő kenyérpirító fölött, megperzselt szélű Observer lapokat szedegetett ki a nyílásokból.

– Apu! – kiáltottam rá az éles sivítást túlüvöltve, kezemmel próbáltam a füstöt elhessegetni. – Mit csinálsz?

Meglepetten nézet rám, mintha álomból ébredt volna. Füstcsíkok szálltak fel a kezében lévő összehajtogatott újság megperzselt oldalaiból. Lepillantott a kenyérpirítóra, aztán újra rám nézett.

– Nem tudom – felelte.

Jegyzet

* Philip Larkin: The Whitsun Weddings (Fodor András ford.)

Tartalom

Előszó

Első rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Második rész

11

12

13

14

15

16

17

18

19

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0