A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Hidden Nature

First published in the United States by St. Martin’s Press, an imprint of St. Martin’s Publishing Group

Fordította: Tóth Gizella

Copyright © 2025 by Nora Roberts

All rights reserved.

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2026

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Szerkesztette: Ujházy Kata

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelte: Malum Stúdió

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-566-941-7

www.gabo.hu

www.facebook.com/GABOKIADO

www.instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Bruce-nak és Jasonnek, a saját ezermestereimnek

ELSŐ RÉSZ

HALÁL

„Nemes szív tört meg itt. – Jó éjt, királyfi;

Nyugosszon angyal éneklő sereg!”

WILLIAM SHAKESPEARE (ARANY JÁNOS FORDÍTÁSA)

ELSŐ FEJEZET

Sloan Cooper számára hajnal előtt kezdődött a nap, amikor meghalt, és nem sokkal éjfél előtt ért véget. A Természetvédelmi Rendőrség tizedeseként segített elfogni három férfit, akik az ősz nagy részét azzal töltötték, hogy zaklassák, megtámadják és kirabolják a nyugat-marylandi hegyek ösvényein túrázókat.

A három férfi, két fivér és az apjuk, szuverén állampolgárként a közterületeket saját birtokuknak tekintették, és mindenkit, aki átlépte a határaikat, betolakodónak nyilvánítottak.

Most, egy háromnapos akció után, amelynek során személyesen fegyverezte le az apát, John „Red” Bowsont, mindhárom férfi őrizetbe került. Sloan úgy vélte, szép hosszú tartózkodás vár rájuk egy szövetségi börtönben, ahol átgondolhatják elhibázott tetteiket.

Ez nagyon is kielégítő érzés volt.

Ráadásul vágyott arra a rendfokozati csíkra, az őrmesteri rangra, és ez a sikeres akció ezt előmozdíthatta.

Mivel ő nyerte a pénzfeldobást, ő vezethetett a visszaúton a Különleges Műveleti Osztályra, miközben társa felhívta a feleségét.

Joel Warren, egy magas, vékony, sötétbarna bőrű, rövidre nyírt fürtjeit Stetson-kalap alá rejtő férfi volt, akinek megtévesztően lusta modora éles elmét és annyi energiát takart, amellyel egy kisvárost is el lehetett volna látni.

Együtt képezték ki őket, és mindketten a Bűnügyi Nyomozó Irodát célozták meg. A férfi, aki a fővárosban született és nőtt fel, és a nő, aki ezekben a nyugati hegyekben lévő kisvárosból származott, hamar megtalálták a közös hangot.

Közel öt éve tartó partnerségük teljesen ellentétes személyiségük ellenére – vagy talán éppen annak köszönhetően – működött. Joel: laza, elvégzi a munkát és hazamegy, míg Sloan: intenzív, céltudatos és konzervatív.

Vezetés közben fél füllel hallotta, ahogy a férfi közli a feleségével, hogy hazafelé tartanak.

Elbagatellizálta a kegyetlen három napot, nem említette, hogy rájuk lőttek, sem azt, hogy Sloan az akció során gazdagabb lett egy monoklival.

Sloan tudta, nem csak azért, hogy megkímélje Sarit a sötétebb részletektől, hanem mert Joel számára ez már a múlt. Ő pedig a jelenben élt.

Csodálta, ahogy a férfi képes szétválasztani a dolgokat.

Amikor Joel befejezte a beszélgetést, átrendezte végtelennek tűnő, hosszú lábait.

– Még nem kellene elmondanom?

– Mit? Mert úgyis elmondod.

– Anyámnak már elmondtam, Sari is elmondta a szüleinek. Még várnunk kellene két-három hetet, de…

Sloan képzett nyomozó volt, ráadásul úgy ismerte Joelt, mint a bátyját ismerné, már ha lett volna neki.

– Nem viccelsz? Sari terhes?

A férfi csillogó szemmel mutatott Sloanra.

– Látod, nem én mondtam el. Következtettél, és igazad van, hugi. Felcsináltam Sari csini kis hátsóját. Kilenchetes.

– Jóságos ég, Joel! – Sloan boldogan a levegőbe öklözött, majd megveregette társa vállát. – Apuka leszel.

– Már most annak érzem magam. Fura, nem? De tényleg így van. Mama azt mondta, lány lesz, és tudod, hogy ő sohasem téved.

– Ez igaz, Dee mama sohasem téved, de az sem baj, ha fiú lesz, ugye?

– Dehogy baj.

– Hogy van Sari?

– Körülbelül egy hónapig minden reggel hányt, de az már elmúlt. Hála a mindenhatónak! Most meg azt mondja, alig várja, hogy meghízzon. Lesz miért hálát adnunk pár hét múlva, amikor itt a hálaadás. – Ragyogó vigyorral nézett a lányra. – Nagynéni leszel, hugi.

– Sloan néninél mindig lesz süti. Annyira örülök neked, Joel! Istenem, mindkettőtöknek nagyon örülök! Nagyszerű szülők lesztek.

– Mi a helyzet veled és Matiasszal? Gondoltatok már arra, hogy továbblépjetek?

– Úgy érted, hogy összeköltözni?

Eszébe sem jutott, hogy ilyesmit tegyen azzal a férfival, akivel már majdnem egy éve találkozgat, mint ahogy Joel meglépte ezt Sarival. Ráadásul Matias nem is várná el… sőt, nem örülne egy este tíz utáni hívásnak sem.

– Nem tudom – mondta végül. – Inkább a nem felé hajlok, de nem vagyok benne biztos. És tudom, mire gondolsz. – A férfira pillantott. – A nem biztos egyszerűen nemet jelent. De igazából tényleg azt jelenti, hogy nem vagyok benne biztos, és azt, hogy egyelőre nem. Most jó így nekünk, ahogy vagyunk.

– Ühüm.

Sloan csak a szemét forgatta. Ismerte már ezt a hümmögést. Joelnél ez azt jelentette, hogy szerinte csak áltatja magát.

Talán tényleg így van, de ő úgy szerette az életét, ahogy van.

Aztán a férfi azt mondta:

– Kell egy Dr Pepper.

– Neked mindig Dr Pepper kell.

– Attól vagyok csúcsformában.

– Mondod te, de rendben. Úgyis pisilnem kell. És tankolhatunk is, ha már megállunk.

Még két kilométer bármelyik irányban mindent megváltoztatott volna, de Sloan gyorsan átváltott a jobb oldali sávba, és a következő kijáratnál lehajtott a pályáról.

Egy kilométert vezetett szinte a semmi közepén kanyarogva, majd megállt egy pihenőnél. A benzinkúthoz hajtott.

– Tankolj meg. Én pedig meghívom a leendő apukát a kedvenc italára. Apuka! – ismételte meg. – Jóságos ég, Joel!

Kiszállt a terepjáróból ‒ egy sportos nő, aki szőke haját kontyba fogta Stetson-kalapja alatt. Nagy, mandulavágású, sötétzöld szeme (a bal oldali monoklival tarkítva) uralta az erős arccsonttal, vékony orral és széles, határozott vonalú szájjal rendelkező arcot.

Ahogy Joel könnyed modora gyakran megtévesztette az embereket, úgy az ő nagy, tündérszerű szempárja is okot adott arra, hogy gyengének nézzék. Pedig hetven kilót tudott fekvenyomni, tizenöttel többet a saját súlyánál, úgy megküldte a bokszzsákot, hogy az csak zengett, és hat perc alatt futotta le az ezerötszázat.

Gyerekkorát az Allegeny-hegység ösvényein túrázva töltötte, nyaranta úszott vagy csónakázott a tavon, telente síelt, hótalpazott. A szabadban töltött idő megedzette a fizikumát és a gondolkodásmódját is. Az ambíciói és a választott karrierje pedig – szerinte – a legjobbat hozták ki mindebből.

Belépett a kisboltba, és arra gondolt, elvégzi a dolgát, aztán megteszi a hazafelé vezető út maradékát. Otthon hosszú, forró zuhanyt vesz, és a saját ágyában alszik majd.

Abban a pillanatban tudta, hogy valami nincs rendben, amikor az ajtó becsukódott mögötte.

A neki háttal álló fehér férfi – barna haj, száznyolcvan centi magas, hetven kiló – testtartása, és a vele szemben lévő tágra nyílt szemű eladó, akinek a tekintetéből sütött a félelem, arra késztették, hogy a fegyverére tegye a kezét.

Gyorsan történt.

Mégis örökkévalóságnak tűnt.

A férfi megpördült, a kezében már ott volt a fegyver, amely el is sült.

Az első lövés a homlokát súrolta. Éles, sokkoló fájdalom szúrt belé, ami adott neki egy pillanatot, hogy előrántsa a saját pisztolyát.

A második azonban a mellkasát találta el, hátravetette, és ő felfoghatatlan fájdalom kíséretében a földre zuhant.

Látta a mellette elrohanó férfit – a harmincas évei közepén járó, barna szemű, jobb orcáján kis heg –, ahogy zihálva levegő után kapkodott, és a sokkoló fájdalom szétáradt a testében.

Megpróbálta felemelni a fegyverét, de a világ elszürkült. Kiáltani akart Joelnek, hogy figyelmeztesse, de alig kapott levegőt.

A lövöldöző – fekete Adidas edzőcipő, szürke ballonkabát, alul kopott farmer – kezdett elhalványulni az elméjében.

Újabb lövés dörrent, ezúttal tompán, majd még egy.

Aztán Joel egyszer csak ott volt mellette, a kezét a mellkasára szorítva olyan erővel, hogy a fájdalom az agyát hasogatta.

– Sloan, Sloan! Nézz rám! A rohadt életbe, maradj velem! Egy rendőr megsebesült. Azonnali orvosi segítséget kérek!

Sloan a férfi arcát nézte – ismerte ezt az arcot –, miközben a férfi szavai elszálltak a semmibe.

Aztán ez az arc közel hajolt hozzá, olyan közel, hogy minden mást kitakart, és a szeme… sötét, mint az éjszaka… vad tekintettel meredt rá.

– Velem maradsz! Jön a segítség. Itt vagyok, itt vagyok veled.

– Fáj.

– Tudom, hugi, tudom. Használd ezt a fájdalmat, kapaszkodj bele, és maradj velem. Veled vagyok. Ne menj sehová. Maradj itt, maradj velem!

A fájdalom eltörölte az időt és a teret. Sloan elmerült benne és alásüllyedt. Amikor a felszínre bukkant, a fájdalom jött vele. Üvöltve, mint a szirénák. Ismeretlen arcok szavakat kiáltottak, amelyeket nem értett.

Hideg, kegyetlen hideg borította be, de az sem tudta enyhíteni a vad, könyörtelen fájdalmat.

De hallotta Joelt… valahonnan, miközben a világ elsuhant mellette.

– Erős vagy. Rohadtul kemény vagy, és küzdeni fogsz. Hallod? Hallasz engem, Sloan?

Minden fehér volt. Mindenki kiabált, de a hangok lepattantak a füléről, és tovaszálltak. Fények, túl sok fény, ami bántotta a szemét, ezért becsukta. Aztán újra ott volt Joel, aki ádáz tekintettel szorongatta a kezét.

– Itt vagyok. Itt leszek. Küzdj, az istenit neki, Sloan! Ne add fel!

Aztán minden eltűnt. A fájdalom, a fények, a hangok. Minden elsötétült.

Amikor a fény visszatért, lágy és áttetsző volt. Szabadnak érezte magát ebben a fényben, miközben lebegett. Lenézett az asztalon fekvő nőre. Milyen sápadt, milyen mozdulatlan! Mennyi vér!

Az a sok ember körülötte. Felvágják szerencsétlen teremtést, gondolta, mielőtt egyfajta tompa, közönyös felismeréssel rá nem jött, hogy ő az a szegény teremtés.

Én vagyok ott lent.

Valaki azt kiáltotta: Hátra, és a teste megrándult, ahogy kiütötték. Sloan felsóhajtott, miközben lebegett. Olyan keményen dolgoztak, és a nő… ő maga… úgy tűnt, belefáradt. Annyira belefáradt már!

Elengedhetitek, gondolta. Engedjetek el!

Újra kiütötték, de nem törődött velük.

Sok mindent látott onnan, ahol lebegett. Joelt, ahogy fel-alá járkált, a fülén a telefonjával. Még a hangját is hallotta.

– Még mindig műtik. A családja úton van. Felhívlak, amikor kihozzák.

Nézte, ahogy a férfi letörli a könnyeit, és ez megérintette. El akarta mondani neki, hogy jól van, békésen ebben a szép, lágy fényben. De társa ingét vér szennyezte, és a tekintete megtört volt.

– Nem fogjuk elveszíteni, Sari. Küzdeni fog. Nem fogja feladni. Még nincs vége, Sari, nem adja fel.

Jól van, a fenébe is, jól van!

Ismét lenézett magára. Joelre és a születendő kisbabára gondolt. A szüleire, a testvérére.

Amikor legközelebb kiütötték, hagyta, hogy visszakerüljön a sötétségbe.

Amikor felébredt, a fájdalom még jelen volt, de tompábban, mintha meleg takaró borította volna. A halvány, mégis bántó fény szúrta a szemhéját, és ettől, ha csak egy pillanatra is, visszavágyott abba a lágy, áttetsző derengésbe.

– Ébredezik, Joel. Sloan? Kicsim, anya van itt. Nyisd ki a szemed, édesem. Sloan, kicsikém, nyisd ki a szemed.

Sloan pislogott. Nagy erőfeszítésébe került, és mivel minden elmosódott, úgy tűnt, nem éri meg. Újra be akarta hunyni a szemét.

– Ne csináld! Szorítsd meg a kezem, és nyisd ki a szemed. Ez az.

Érezte, hogy anyja ajka megérinti a kézfejét, a tenyerét, az ujjait.

– Ez az, kicsim.

– Kórház – nyögte Sloan. Torka érdes volt, mint a smirgli, a nyelve duzzadt és száraz.

– Úgy van, de minden rendben lesz. A legnagyobb rendben.

És hirtelen minden visszatért. A kisbolt, a férfi a pultnál. A fájdalom robbanása.

– Lövés! – Megpróbált felülni, de a fejét is alig bírta megmozdítani. – Joel.

– Itt vagyok, hugi.

Most már látta őket, ahogy a látása kitisztult. Anyját, aki halálsápadt volt, kék szeme vörösre sírva, amely alatt sötét karikák ültek, és a társát, aki végtelenül kimerültnek tűnt.

– Mennyire súlyos?

– Annyira nem, hogy megállítson. – Joel lehajolt, megcsókolta anyja feje búbját, közben megfogta Sloan kezét. – Szólok az orvosnak.

– Most már minden rendben lesz – mondta Elsie Cooper, és újra megpuszilta lánya kezét. Két meleg könnycsepp hullott Sloan ujjaira, mint két esőcsepp. – Apád és Drea is itt vannak. Váltottuk egymást.

– Mióta? Mennyi ideje?

– Már egy ideje alszol… és gyógyulsz. Ez a harmadik nap. Először mesterséges kómába tettek, hogy csak aludhass. És most felébredtél. Kicsim, érzed ezt a gombot? – Odavezette Sloan kezét. – Ha fáj, megnyomod, és kapsz gyógyszert.

– Oké. Olyan… kába vagyok.

Egy könnycsepp gördült le Elsie arcán, miközben mosolygott.

– Azt elhiszem. Itt a nővér. Ő Angie. Nagyon jó volt hozzád. Mindannyiunkhoz.

– Örülök, hogy felébredt.

A nővér ősz tincsekkel tarkított fekete haját bubifrizurában viselte, és halványkék műtősruháját piros virágminták díszítették. Sloan negyven körülinek saccolta, és megkönnyebbülést érzett, amikor észrevette, hogy a nő barna szeme ugyanúgy mosolyog, mint az ajka.

– Dr. Vincenti hamarosan jön. Elsie, Joel, adjanak nekem néhány percet, hogy megnézzem Sloant.

– Az ajtó előtt leszünk – ígérte Elsie.

– Mennyire súlyos? – kérdezte Sloan abban a pillanatban, amint az ajtó becsukódott. – Mennyire sérültem meg?

Angie ellenőrizte az infúziót, a monitorokat, majd kézzel Sloan pulzusát.

– Joel azt mondta, hogy egyenes beszédet szeretne hallani, ezért elmondom, hogy súlyos volt. De most már jobban van. Teljesen fel fog épülni, de nem szabad erőltetnie. Ami pedig dr. Vincentit és a sebészcsapatot illeti? Náluk jobbat nem is kaphatna.

– Meghaltam.

– Nagyon is életben van. – Angie szívószállal ellátott poharat emelt Sloan ajkához. – Igyon egy kortyot.

Mivel majd szomjan halt, a lány engedelmeskedett.

– A műtőasztalon meghaltam. Vissza kellett hozniuk.

Angie félretette a poharat, és megfogta Sloan kezét.

– Halálközeli élménye volt?

– Az lett volna? Újraélesztettek, ugye? Megállt a szívem, és kiütöttek. Azt hiszem, háromszor.

– A golyó elkerülte a szívét, de mondjuk úgy, a műtét bonyolult volt. Vincenti nagyon, nagyon jó sebész. Maga fiatal, egészséges és erős. De mindezeket félretéve mondhatjuk, hogy még nem jött el a maga ideje.

– Háromszor.

– Igen, és itt van életben, ébren és tudatánál. Az életjelei jók. Az állapota stabil. Ha engem kérdez… és én értek hozzá… a következő huszonnégy órában feltornásszuk jóra ezt az állapotot. Most pedig, ha nem túl fáradt – és ha az, az is rendben van –, a családja többi tagja is szeretné látni.

– Igen, jöjjenek, kérem.

– A család is sokat számít.

Angie gyengéden feltámasztotta Sloant, és a párnát megfordította a hűvös oldalára.

– Azok, akik szeretik, fontosak. És magát szeretik. A hívógomb itt van, ha szüksége lenne rám. Dr. Vincenti úton van.

Az apja és a húga is bejött. Apja barna hajába és gondosan nyírt szakállába ezüst szálak vegyültek, a szeme könnyben úszott, ahogy lehajolt hozzá, és borostás arcát az övéhez szorította.

Érezte, hogy apja remeg, és mélyen beszívja a levegőt, hogy visszafojtsa a könnyeit.

– Jól vagyok, apa. Azt mondják, jól vagyok.

– Halálra rémítettél, Sloan. Adj egy percet.

Sloan, hogy időt hagyjon apjának, a válla fölött a húgára nézett. Drea arca sírástól volt foltos, máskor fényes barna haja most fakón lógott a hanyagul hátrafogott copfban. A szeme ugyanolyan kék volt, mint az anyjuké. Letörölte könnyeit, majd megfogta Sloan kezét és rámosolygott.

– Phű! – mondta.

– Tökéletesen összefoglaltad.

Dean Cooper felemelte a fejét, aztán Sloan arcát a tenyerébe fogta, amely ugyanolyan durva volt, mint a borostái.

– Próbáld meg ezt nem csinálni többször.

– Rendben, apa.

Apja megcsókolta a homlokát, az arcát, ahogy ezt egész életében tette.

– Tudom, hogy fáradt vagy, és pihenésre van szükséged. De tudd, hogy itt vagyunk.

– Tudom. – Sloan próbálta eloszlatni az elméjét elborító felhőket. – Ki viszi az üzletet?

– Megoldottuk. Ne aggódj!

– Sokan szorítottak neked Heron’s Restben – tette hozzá Drea. – És sokan beugrottak segíteni, hogy minden rendben menjen.

– És Joel? Ő a mi hősünk. Ti mindketten azok vagytok.

Érezte, hogy kezd eltompulni, és küzdött, hogy ébren maradjon.

– Elkaptuk? Fehér férfi, a harmincas évei közepén, barna haj és barna szem… Elkaptuk?

De a választ már nem hallotta, mert ájulásszerűen elaludt.

Amikor a fájdalom ismét magához térítette, Joel az ágya mellett ült, és Stephen King Az című művének megviselt, puhafedeles példányát olvasta, amelyet mindig a készenléti táskájában tartott.

Sloan emlékezett rá, hogy egyszer megkérdezte tőle, miért éppen ezt a könyvet tartja mindig magánál, mire Joel azt felelte, hogy amikor távol van az otthonától, ez emlékezteti rá, hogy bármivel is van dolguk, semmi sem lehet olyan rossz, mint Pennywise.

Hogy tesztelje társa elméletét, Sloan maga is elolvasta a könyvet, és csak egyetérteni tudott vele.

– Ezúttal majdnem rámentem – motyogta.

Joel felnézett, félretette a könyvet.

– Szia.

– Elkaptuk?

– Nyomd meg a gombot. Fájdalmaid vannak.

Sloan megrázta a fejét, és nyomban el is csodálkozott, hogyan gerjeszthetett a mozdulat még több fájdalmat.

– Ébren akarok maradni. A támadó.

– Hallottam a lövéseket… két lövés volt. A férfi kirohant, rám lőtt. Elhibázta. Viszonoztam a tüzet, és megsebesítettem. Láttam a lepukkant kocsi rendszámát, márkáját és típusát, amelybe beugrott, de nem tudtam üldözőbe venni, mert te ott feküdtél a földön, vérezve.

– Valami nem stimmelt… a pultnál álló eladó halálra volt rémülve. A pisztolyomra tettem a kezem, de ő megpördült, és lőtt. Kétszer?

– Kétszer.

– Még csak elő se húztam a fegyveremet.

– Dehogynem, hugi. A kezedben volt, amikor melléd értem. Hívtam a mentőket, és megadtam a rendszámot, az autó típusát, a gyanúsított személyleírását. Elfogták, mire téged beemeltek a mentőbe. Nyomd meg a gombot, és elmesélem a többit!

Sloan megnyomta, és a fájdalom valamelyest visszahúzódott.

– Oké, a helyszínre érkezők kiszúrták az ide-oda kóválygó kocsit, ami nem is volt csoda, mert a hóna alatt találtam el a pasit. Elvesztette az uralmát a jármű felett, és egy fának csapódott. A kocsi húzta a rövidebbet. Az a hülye meg kiszállt, és lövöldözni kezdett. A helyszínen meghalt.

– Megsérült még valaki?

– Nem.

– A civil, a pultos srác?

– Jól van. Megrázta a dolog, talán a nadrágját is levizelte. De lekapott egy pólót a polcról, hogy rá tudjam nyomni a mellkassebedre.

– A fickó kétszer lőtt. Nem emlékszem pontosan, de… – Zavartan a fejéhez emelte a kezét, a jobb oldalán megérezte a kötést.

– Igen, nem hatolt be. Azt vagy tíz öltéssel varrták össze.

Fejlövés, gondolta Sloan. Ezernyi dühös darázs csípésére emlékeztette.

– Lehetett volna rosszabb is – mondta.

– Lehetett volna.

– Anya, apa, Drea. Ugye itt voltak?

– Igen.

– Minden olyan homályos.

– Azt mondták, egy ideig még így lesz. Ne aggódj miatta. Egész idő alatt itt voltak. Rábeszéltem őket, hogy menjenek haza, mert jóformán nem volt náluk semmi, csak a ruha, amiben eljöttek. Reggel visszajönnek.

– Mikor mehetek el innen? Nem kellene beszélnem az orvossal?

– Már beszéltél az orvossal.

– Mikor?

– Ma délután. Hol magadhoz tértél, hol visszaaludtál. Egy csomó vizsgálatot elvégeztek, és viszonylag jól vagy. Holnap már valószínűleg felkelhetsz, hogy sétálj kicsit.

– Mikor mehetek haza? – Nyafogni szeretett volna, és nagyon közel is járt hozzá, hogy megtegye. – Olyan betegszag van itt.

Mivel a lány legutóbb is ezt mondta, amikor magához tért, Joel csak mosolygott.

– Te is beteg vagy, hugi. Megfigyelés alatt kell tartaniuk, nincs-e fertőzésed meg ilyen szarságok. És meg kell mozgatniuk, hogy lássák, minden rendben van-e. Figyu, a golyó súrolta a… várj egy pillanatot. – Behunyta a szemét. – Manubrium, igen a szegycsontmarkolatot és egy bordát. Szóval ki kellett szedniük a csontszilánkokat. Van egy törött bordád, egy lyuk a mellkasodban. Nem is beszélve a kemény fejeden lévő sebről. Szóval dőlj hátra és pihenj. Néhány napig még maradnod kell.

– Tényleg beszélnem kell az orvossal. Nem tudnál szólni neki?

– Sloan, hajnali kettő múlt. Hagyd pihenni a fickót.

– Kettő? Hajnali kettő? Mi a fenét keresel itt? Menj haza! – Izgatottan próbált felülni, sikerült is pár centivel feljebb tolnia magát, aztán visszaesett. – Sari terhes. Ugye az? Ugye azt nem csak álmodtam?

– Jól felcsináltam, Sloan néni. Tegnap bekukkantott hozzád. A bűnügyi csoportból is bejött mindenki. És mind, kivétel nélkül adott vért. Pokoli sokat vesztettél. – Mivel a keze remegni kezdett, a combjához dörzsölte. – Ezért nagy mennyiséget kaptál. Mindegyik nagyszülőd bejelentkezett, a nagybátyád, az unokatestvéreid, Hamm kapitány, és még rengetegen.

– Semmire sem emlékszem. Minden rohadtul zavaros és homályos. Kivéve… hogy meghaltam az asztalon. A műtőasztalon.

– Visszahoztak.

– Igen. Háromszor is ki kellett ütniük. Lebegtem.

És bár minden más homályos volt, ez kristálytisztán megmaradt.

– Figyeltem őket. – Lassan beszélt, miközben felidézte a részleteket. – Téged is láttalak, ahogy a folyosón járkáltál, az inged véres volt. Az én véremtől. Valamelyik folyosón telefonáltál. Kicsit sírtál. Azt mondtad, jön a családom, és hogy felhívod őket, ha kihoznak a műtőből. Még műtenek, de telefonálsz, amikor kihoznak.

Joel megdörzsölte a lány kezét, amelyet a markában tartott.

– Most szórakozol velem?

– Minden olyan tiszta, Joel. Hogyan lehet ez ilyen kristálytiszta, amikor minden más nem az? El akartam engedni. Nagyon könnyűnek éreztem magam, és olyan egyszerű lett volna csak úgy elengedni az egészet. De te sírtál, és eszembe jutott, hogy azt mondtad, küzdenem kell. Nem feladni, hanem küzdeni. Ezért megtettem.

Joel felállt, az ablakhoz sétált. Kicsit elhúzta a függönyt, és a résen át kibámult a sötétbe.

– Sarival beszéltem. Félt, sírt és be akart jönni. Úgy kellett lebeszélnem róla, rávennem, hogy várjon, amíg szólok, hogy jöhet. Szeret téged.

– Tudom. Én is szeretem őt.

Joel várt még egy pillanatig, mielőtt újra leült volna.

– Azt hiszem, ez azt jelenti, hogy te egy csoda vagy, hugi.

– Nem érzem magam csodának. Egy cső lóg ki belőlem.

– Azt mondják, a vizeletürítéshez kell. Hamarosan kiveszik.

– Rám kötötték ezt a sok-sok… izét.

– Infúzió a folyadékbevitelre, katéter cucc, hogy felfogja, amit kipisilsz.

– Ez olyan megalázó – jelentette ki Sloan. – Ráadásul rohadtul fáj. Mindenhol. Min vigyorogsz?

– Egyre jobban vagy. Kurvára jobban.

– Remek. Segíts kijutnom innen. Rajta, vigyél ki. Éhen halok.

A férfi kihúzta magát ültében.

– Éhes vagy?

– Az éhség az, amikor egy zacskó chipsre vágysz. Én azt mondtam, éhen halok.

– Szerzek neked valamit.

Amikor a társa kisietett, Sloan megadta magát, és újra megnyomta a gombot.

Elbóbiskolt, bár csak felszínesen. Nyomban magához tért, amikor Joel visszatért egy kis műanyag tállal és kanállal.

– Azt mondták, ezzel kezdjük.

– Mi ez?

– Marhahúsleves.

– Undorítóan hangzik. – És a nőnek, aki néhány nappal korábban még hetven kilót nyomott ki fekve, a kanálnyi húsleves ötkilós súlynak tűnt. – Undorító is – jelentette ki, és megevett még egy kanálnyit. Négy kanállal tudott lenyelni, mielőtt kifáradt. – Sajnálom, ennyi. – Érezte, hogy ismét elsodródik, alámerül egy álomba. – Menj haza, Joel.

Ehelyett a férfi félretette a tálkát, megsimogatta a lány arcát, mielőtt leült. Felvette a könyvét, kinyújtotta a lábát, és olvasott.

Amikor Sloan legközelebb felébredt, az elhúzott függönyökön át napfény áramlott be. A húga ült mellette, vállára omló haja ragyogott, miközben ő rejtvényt fejtett a tabletjén.

– Ó, te jó ég! – szólalt meg Sloan.

Drea felnézett, és szélesen elmosolyodott.

– Én is örülök, hogy látlak.

– Ezúttal mennyi ideig voltam kiütve?

– Alig múlt kilenc ezen a napsütéses novemberi délelőttön. Kirúgtam Joelt, ami nem is volt könnyű. Anya és apa délután jön be. Kérsz reggelit?

– Talán. Ki akarok jutni innen, Drea.

– Hát ki ne akarna? Úgy hallottam, ma reggel megteszed az első lépéseket efelé, mégpedig szó szerint. Hozok neked valami kaját.

Amikor a húga kiment, Sloannak sikerült megtalálnia a távirányítót, és néhány centivel feljebb emelte az ágy támláját. És most először alaposan körülnézett.

Rengeteg virág. Ez kedves… hálás is érte. Még hálásabb lenne, ha ez a sok virág vele együtt a lakásában volna, de azért így is értékelte.

Bézs színű falak, ebben nem volt semmi meglepő, sok-sok gép, két szék, egy ajtó, amelyről feltételezte, hogy a fürdőszobába vezet. Az ablakon át néhány épületet látott, néhány fát és egy parkolót.

Most először jutott eszébe, hogy azt sem tudja, hol van.

– Hol a francban vagyok? – szegezte a kérdést Dreának, amikor visszajött.

– Hagerstownban. Ez volt a legközelebbi kórház, és nagyon rendesek. Angie hozza a reggelidet, és a nagy hír! Jön az orvos és kiveszi a katétert. Te pedig ma jársz egyet.

– Odakint?

– Nem. – Drea azon a derűs, szakmai hangon folytatta, amelyet az ügyfelekkel és a vásárlókkal használt. – Benti tevékenységek széles választékát kínáljuk a szórakoztatásodra.

– Kapd be!

Drea ezt meg sem hallva folytatta.

– Gyógytorna. Juhéé! Vér- és vizeletvizsgálat. Micsoda móka! Van egy keresztrejtvényfüzetünk is, csak neked.

– Te vagy a keresztrejtvényfüggő.

Drea a szokásos gondoskodó módján felültette Sloant, eligazította és felverte a párnáját.

– És biztos vagyok benne, hogy kiváló agytorna. Itt van nálam a tartalék tabletem. Nézhetsz rajta filmeket, tévéműsorokat, bármit.

A valóság és a vele járó szorongás lassan kezdett beszivárogni az addigi reménybe.

– Jézusom, Drea, meddig kell még itt lennem?

– Még néhány napig biztosan, de kérdezd meg az orvost. Egyébként imádnivaló.

– Rámozdulsz az orvosomra?

– Megtenném, de jegygyűrűt visel. – Megfordult, amikor Angie jött be egy tálcával.

– Hogy érzi magát ma reggel? – kérdezte a nővér.

– Jobban. Úgy érzem, ideje lenne hazamenni.

– Lássuk, hogy boldogul a reggelivel.

– Csak ne marhahúsleves legyen!

– Nem az. Rántotta, almapüré, joghurt.

– Kávé?

– Egyelőre gyümölcsturmix. A kávéval kapcsolatban majd egyeztetünk az orvossal. Éppen vizit van, szóval hamarosan ide is bejön.

– Azt hiszem, ezt már korábban is mondta, Joel pedig azt állította, hogy beszéltem az orvossal, de nem emlékszem.

– Kiváló gyógyszereket kap. Miután beszélt a doktor úrral, felkelhet. Szeretnénk, ha napjában többször is sétálna egy keveset. Később bejön a gyógytornász, és mutat néhány légzőgyakorlatot.

– Lezuhanyozhatok?

– Hamarosan. Addig is lefoglaljuk, amíg itt van. Ha a hazamenetel a motiváció az ön számára, használja ki. Gyorsabban célhoz ér. És az étel is segít.

Megpaskolta Sloan kezét, és távozott.

Sloannak sikerült néhány falat tojást legyűrnie, aztán hátradőlt.

– Úgy érzem, éhen halok, aztán nekilátok enni, és teljesen kimerülök. Semminek nincs rendes íze.

– Kóstold meg a turmixot. – Drea Sloan ajkához tartotta a szívószálat, de ő az első korty után megrázta a fejét.

– Egy rohadt kávét akarok, azt akarom, hogy kiszedjék belőlem ezt a vackot, hogy normálisan pisilhessek. El akarok húzni innen a fenébe, és azt akarom…

Elhallgatott, kezét az arcára szorította, és a megalázottság könnyei égtek a szemében.

– Atya ég, hallod, amit mondok? Hisztizek, mint egy tízéves. Élek, pedig akár meg is halhattam volna, én meg csak nyafogok. Sajnálom. Ne haragudj, olyan hárpia vagyok.

– Hé, valami szemétláda lelőtte a nővéremet. Én is elég hárpiának érzem magam.

Sloan megnyugtató lélegzetet vett, és leengedte a kezét.

– Oké, én vagyok a főhárpia, te lehetsz a segédem.

– Helyes. A segédhárpia pedig azt mondja, egyél még egy kicsit.

– Rendben.

Sloan legyűrt még néhány falat tojást, evett egy kanál joghurtot.

– Sajnálom, komolyan, nem megy több.

Drea egy biccentéssel elfordította a tálcát.

– A francba, Matias tudja?

Drea hátat fordítva az egyik virágcsokorral babrált.

– A műtéted utáni napon bejött hozzád.

– Itt van a telefonom? Valószínűleg fel kellene hívnom, vagy legalább írni neki egy üzenetet.

Drea villámló tekintettel pördült vissza.

– Beengedték, hogy lásson. Anya és apa ragaszkodott hozzá. Körülbelül három percig maradt, de talán még ezzel is sokat mondok. És azóta se jött vissza.

– Ó! – Sloan próbálta feldolgozni az információt. – Rendben.

– Tényleg? Tényleg rendben van?

– Nem, persze, hogy nem. Egyáltalán nem. Majd kezdek vele valamit.

– Ha nem dobod ki azt az önző szemétládát, esküszöm, megvárom, amíg ismét formába kerülsz… Nem, erősebb és keményebb vagy nálam. Megvárom, amíg épphogy talpra állsz…, és akkor rúgom szét a seggedet.

Húga haragja láttán Sloan saját bosszankodása valamelyest enyhült.

– Akkor sem tudnál legyőzni. Nem kell kidobnom, Drea. Megtette ezt ő saját maga. És vagy túl fáradt vagyok ahhoz, hogy érdekeljen, vagy egyszerűen nem is érdekel. Megtennéd, hogy elpucolod innen az ételt? Még a szagától is rosszul vagyok.

– Persze.

Amikor Drea a tálcáért nyúlt, Sloan megfogta a kezét.

– Szeretlek, még akkor is, ha azt hiszed, hogy te vagy a csinosabb.

– Szeretlek, és hidd el, jelen pillanatban kétség sem fér hozzá, hogy én vagyok a csinosabb.

– Ennyire szörnyen nézek ki?

– Néhány napig még kerüld a tükröket. Mindjárt visszajövök.

Miután Drea kiment, Sloan a fürdőszoba felé pislogott. Most már muszáj tükörbe néznie, csak nem tudta, hogy ezt hogyan valósítsa meg.

Miközben ezen töprengett, Vincenti doktor nyitott be.

Dreának igaza volt. A doki tényleg elragadó volt.

MÁSODIK FEJEZET

Vincenti könnyed modorú volt, ami egy adag sármmal párosult. Sloan igyekezett nem arra gondolni, hogy a férfi imádnivaló… és nyilvánvalóan ügyes keze a mellkasában turkált.

Az orvos megnézte a kórlapját, majd a sebeit.

Fekete haját tökéletes frizurába hátrafésülte, hosszú pillái alól sötétbarna szempár nézett a világba, arcát aranybarnára festette a nap, a hangja egyszerre volt lágy és dallamos.

– Köszönöm, hogy megmentette az életemet.

– A társa kezdte meg ezt a nagyon fontos munkát. A legtöbbet hozta ki a platina tíz percből{1} azzal, hogy nyomást gyakorolt a sebre, beszélt magához, ébren tartotta.

– De önnek kellett visszahozni engem.

– Így van, itt van, és jól gyógyul. Most eltávolítom a katéterét, Angie pedig elkíséri egy rövid sétára. Egyedül még nem kelhet fel az ágyból. – A lányra mutatott. – Látom a szemében, amit a családja is mondott, ezért egyenes leszek. Egy esés visszavetheti a gyógyulását, komplikációkat okozhat. Szóval viselkedjen okosan, és hívja a nővért, amikor fel akar vagy fel kell kelnie.

– Mikor mehetek haza?

A férfi mosolya csak tovább növelte a sármját.

– Tudja, sértésnek is vehetném, hogy senki sem akar maradni a mi remek intézményünkben.

– Talán mert tele van beteg emberekkel?

– És mi azon dolgozunk, hogy elég jól legyenek ahhoz, hogy távozhassanak. Meglátjuk, hol tartunk huszonnégy óra múlva. Nagy trauma érte, és nagy műtéten esett át.

Sloan is megpróbálkozott egy mosollyal.

– De maga kiváló sebész, én pedig fiatal, erős és egészséges vagyok.

– Valóban kiváló sebész vagyok, maga pedig fiatal, erős és egészséges. De nem fog néhány nap alatt felépülni. Ahhoz idő kell, erőfeszítés, türelem és kitartás.

– Nekem úgy tűnik, az, hogy ágyhoz vagyok kötve, csak fáradtabbá és gyengébbé tesz.

– Ma felkel és mozog egy kicsit. Többször is. Elkezdi a gyógytornát, és csökkentjük a fájdalomcsillapító adagját. Még egy-két napig csak pépes ételeket ehet, aztán majd meglátjuk.

Az orvos maga cserélte ki a kötést, és amikor a katéterért nyúlt, hogy kivegye, Sloan csak a mennyezetet bámulta.

Bármilyen hangot is adott ki, mosolyt csalt a férfi arcára.

– Megkönnyebbülés, ugye?

– Hatalmas. Nekem… pisilnem kellett. Egy Dr Pepper Joelnek, amíg ő megtankolja a kocsit. Pisilni mentem be, és italt venni. Ezért mentem be a kisboltba. Most már emlékszem.

– Lehet, hogy lesznek még homályos foltok. Semmi ok az aggodalomra.

Sloan a homlokához emelte a kezét.

– Lehetett volna rosszabb is.

Az orvos most nem mosolygott.

– Gyakran így is van. Később majd benézek.

– Lassan fogunk felkelni – mondta Angie. – Szédülni fog, és meg kell várnia, amíg elmúlik. A hálóinge elöl nyitott, így a fenekét teljesen eltakarja.

– Jó tudni.

Tovább tartott, mint gondolta, mire sikerült talpra állnia, és úgy érezte, mintha a lábfejei nem is kapcsolódtak volna azokhoz a lábakhoz, amik olyanok voltak, mint a túlfőtt spagetti.

De eljutott az ajtóig, maga után húzva az infúziós állványt, és tett néhány lépést a folyosón is, ahol Drea várt rá a tolószékkel.

– Én vagyok az erősítés.

Sloan indulata ismét felhorgadt.

– Nem kell. Arra nincs szükségem.

De végül mégiscsak szüksége volt rá, és vissza kellett nyelnie a gyomrából feltörő dühöt.

– Most elkeseredett – mondta Angie –, pedig nem kéne. Több mint két percet sétált. Délután újra mozgunk majd. És este megint.

– Lehet, hogy te vagy a főhárpia – mondta Drea a kerekesszéket tolva –, de nem vagy az a feladós fajta.

A fenébe is, így van! Úgyhogy a következő három, végtelennek tűnő napban Sloan sétált. Előbb két percet, aztán hármat, végül ötöt. A nap minden órájában elvégezte az előírt légzőgyakorlatokat, és akkor is, ha éjjel fent volt.

Nem beszélt a rémálmokról, amelyek felébresztették. Ez az ő dolga volt, és úgy döntött, idővel majd elmúlnak. Az, hogy újra és újra átélte a pillanatot, amikor a támadó megfordult és rálőtt, normálisnak tűnt számára.

És túljut majd rajta. Volt célja, mégpedig az, hogy hazaengedjék.

Amikor eljött ez a nap, örömmel töltötte el… majd meglepetés, és egy mélyen izzó, lassan forrongó harag.

Az egyik széken ült, már ez is megkönnyebbülés és előrelépés volt. Vincenti a másik széken foglalt helyet.

– A gyógyulása jól halad. Az étvágyával viszont gondok vannak.

– Nem lehet, hogy a kórházi koszt miatt?

– Azt hiszi, nem tudom, hogy hoztak be magának a nagymamája csirkehúsleveséből… egyébként nagyon finom volt, valamint sajtburgert és hasábburgonyát a McDonald’sból, tépett húst és sült krumplit, amit az anyja készített. A kérésemre elküldte a receptet a feleségemnek. Én gyatra szakács vagyok.

– Semmi sem kerüli el a figyelmét.

– Így igaz, ahogy az sem, hogy alig evett belőlük. Majdnem hat kilót fogyott, mióta bekerült hozzánk. Ez nem szokatlan, de olyasmi, amit orvosolnunk kell.

– Dolgozni fogok rajta.

– Amikor két hét múlva kontrollra jön, szeretném látni, hogy legalább másfél-két kilót visszahízott.

– Két hét múlva? De…

– Kontrollra – szakította félbe az orvos. – Holnap hazamehet, de… – emelte fel a kezét –, vannak feltételeim.

– Teljesítem őket.

– Nem élhet egyedül. Ezt két hét múlva majd újraértékelhetjük. A lakása a harmadik emeleten van, lift nincs. Ez most nem felel meg magának. A szülei biztosítottak, hogy lakhat náluk, amíg teljesen fel nem épül.

– Stevensville-ben állomásozom, a családom pedig Heron’s Restben él. Az majdnem négy órai távolság.

– Betegszabadságon lesz, Sloan. További egy hónapra van szüksége. És az újabb vizsgálatig nem vezethet. A légzőgyakorlatok fontosak. Folytassa őket. Ahogy a sétát is. Semmi megerőltető gyakorlatot ne végezzen, és ne emeljen két és fél kilónál nehezebbet. Angie újra megmutatja, hogyan kell tiszta kötést felhelyezni, és rendszeresen ellenőrizze a mellkassebét, hogy lát-e rajta pirosodást vagy duzzanatot. Ha igen, Sloan, azonnal keressen meg. – Vincenti a lány arcát fürkészve hátradőlt. – Ezek a feltételek, és szeretném, ha a szavát adná rájuk.

– Rendben. – Csak két hét, gondolta, és végre nem itt. Két hét a családjával, a gyerekkori otthonában. Hogyan is panaszkodhatna?

– Most pedig határozottan javasolnék valamit. Önnek rémálmai vannak.

Sloan szóra nyitotta a száját, de nagyra tartotta az igazmondást, így csak vállat vont.

– Nem szokatlan. Utánanéztem.

– Ha így van, akkor azt is olvasnia kellett, hogy ilyesmit érdemes jelezni az orvosnak, amit azonban nem tett meg. De ezt most hagyjuk. Nyilván azt is olvasta, hogy vannak kezelési lehetőségek.

– Nincs szükségem pszichológusra.

A férfi csodálatosan türelmes, nyugodt tekintete fogva tartotta az övét.

– Ezt mondja szinte mindenki, aki valójában rászorulna. Lelőtték, és több mint két percig a klinikai halál állapotában volt. Testi, érzelmi és mentális trauma érte. Az a benyomásom magáról, hogy bár elég makacs ahhoz, hogy elutasítsa a segítséget, de elég okos ahhoz, hogy felismerje, amikor szüksége van rá. Szóval, gondolja át.

– Rendben, átgondolom. De vissza akarok térni az életemhez. Vissza akarok menni dolgozni. Nem haltam meg, úgyhogy élni akarok.

– Jó hozzáállás. Tartsa be a feltételeket, fontolja meg a javaslatomat. Éljen. Jó munkát végeztem, szóval ne szúrja el.

Mire Sloan meggyőzte magát, hogy ez az egész nem is olyan vészes, bejött Hamm kapitány – és rácáfolt.

Miután a férfi elment, Sloan morózusan ült, amíg meg nem érkezett Joel. Csak rá kellett néznie, és mindjárt együttérzővé vált a tekintete.

– A kapitány lelombozott?

– Nem csak harminc nap betegszabadság vár rám, de utána még két hét irodai munka is. Aztán pedig orvosi és a rendőrségi pszichológus jóváhagyása is kell, hogy visszatérhessek az aktív állományba. A fenébe is, Joel!

– Sajnálom, hugi, de egyikkel sem vitatkozhatok. A következő lépés az, hogy kikerülj innen. Aztán meg kell tenned a következőt, utána meg a rá következőt.

– Még a saját lakásomba sem mehetek vissza. Te mit szólnál hozzá, ha vissza kellene költöznöd a gyerekkori hálószobádba?

– Amíg Sari velem van, jól ellennék. Az anyám rohadt jól főz. Egyébként küldött neked csirkét galuskával. Megmelegítik neked.

Az emberek törődnek velem, emlékeztette magát Sloan. Segítenek.

A mogorvaság, a nyafogás és a siránkozás nem segít.

– Hálásan köszönöm.

– Hugi, jobban kell enned, mint eddig. Ezt te is tudod.

– Tudom, esküszöm. Csak… tudni és tenni nem mindig ugyanaz. Megéhezem, de alighogy enni kezdek, már mégsem kívánom az ételt. Talán, ha újra mozoghatnék. Úgy értem, komolyan. Kell valami más, amire gondolhatok. A munkámra van szükségem, én pedig rejtvényt fejtek és Netflixet nézek.

– Azon azért van pár elég jó cucc.

Sloan a hajába túrt, és próbált nem gondolni rá, hogy még a hajmosáshoz is segítség kell.

– Elegem van saját magamból, Joel, ez az igazság. Elegem van abból, hogy folyton agyalok. Elegem van abból, hogy nem tudok tíz percet sétálni anélkül, hogy úgy érezném, kilométereket futottam. Elegem van abból, hogy folyton böködnek és piszkálnak. Halálra idegesítem saját magamat.

– Még jó, hogy én türelmesebb típus vagyok. – Joel leült, aztán egy képet húzott elő a zsebéből. – Szeretnéd látni a kislányomat?

– Micsoda? Jézusom, add ide! – Kikapta társa kezéből az ultrahangképet, megbámulta, aztán megfordította. – Hol van?

– Nekem is meg kellett mutatniuk, de most már látom. – Előrehajolva az ujjával mutatta.

– Oké, nézzük újra. – Aztán bólintott, és elmosolyodott, ezúttal őszintén. – Látom már! Hű! De gyönyörű!

Visszaadta a felvételt.

– Veszek neki valami rózsaszín plüssállatot. Majd tudni fogom melyiket, ha meglátom. Köszönöm, hogy megosztottad velem a boldogságodat.

– A boldogság a legjobb dolog, amit megoszthatunk.

– Nekem is van mit mutatnom, s mint kiderült, ez is ide sorolható. Matias sms-ben szakított velem.

– A szemétláda.

– Igazából nem, csak gyenge és gyáva. Nem, várj csak. Gyenge és gyáva szemétláda. Alapjában véve azt írta, hogy ezzel nem tud megbirkózni. Az, hogy így látott a kórházban, ráébresztette, hogy nem egymásnak vagyunk teremtve. Aztán megkért, hogy küldjem vissza a nálam lévő cuccait. Az én holmimat pedig elküldi a szüleim címére, mivel nem tudja, mikor megyek haza. Mindezt azzal tetézte meg, hogy a legjobbakat kívánta nekem.

– És mi ebben a boldog?

– Azt terveztem, hogy miután kikerülök innen, megmondom neki, hogy végeztünk, mert túl önző seggfej volt ahhoz, hogy két percnél többet legyen velem, amikor megsérültem. Megspórolta nekem a fáradságot.

– Add ide a listát, hugi.

– Joel, el tudom intézni.

– Nem. Add a listát annak a seggfejnek a cuccairól, és elviszem neki. Átmegyek a húgoddal vagy valakivel, aki tudja, mit szeretnél magaddal vinni Heron’s Restbe arra a pár hétre.

– Meg tudom oldani egyedül is. Nem kell…

– Nem vezethetsz, ugye?

Sloan ismét magára bosszúsan nagyot sóhajtott.

– Nem.

– Akkor miért kellene valakit odarángatnod, és időt szánni arra, hogy összeszedd, amire szükséged van, plusz akár öt percet is pazarolni arra a balfaszra, amikor egyből hazamehetsz a családoddal, amikor végre kikerülsz innen? Néha hagynod kell, hogy mások gondoskodjanak rólad, hugi.

– Mindenki törődött velem, és esküszöm, hogy a nyafogás mögött tényleg nagyon hálás vagyok érte.

– Akkor ezt a hálát még egy ideig gyakorolnod kell. Add azt a listát!

– Nem olyan sok, tényleg. Van pár ruhája a hálószobai szekrényemben és a komód bal felső fiókjában. Egy liter zabteje meg egy kis tofu a hűtőszekrényben. A tej mostanra valószínűleg megromlott. Eddig eszembe se jutott.

– Akkor azt kidobom. Valami más?

Miközben Sloan végigfutott a listán, hirtelen tudatosult benne, mennyire külön tartotta Matias a saját dolgait – azt a keveset, ami volt – az övéitől. Miért nem tűnt fel ez neki korábban?

Már nem számít, döntötte el. Fejezet lezárva.

– És azok, amiket te szeretnél? Átadom a családodnak.

– Az hosszabb lista.

– Van időm.

Amikor Sloan befejezte, elkísérte Joelt a lifthez, aztán tett egy kört az emeleten. Lehet, hogy lassan ment, de örülhetett annak, hogy egyáltalán ment, és nem érzett különösebb fájdalmat.

A kényelmetlenséggel, a fáradtsággal meg tud birkózni. Meg is fog, ígérte meg magának, és tett még egy ígéretet.

Abbahagyja a nyafogást.

A kórházban töltött utolsó éjszakáján rosszul aludt, mert rémálmok gyötörték.

Amikor a benzinkúttól a kisbolt felé tartott, zúgva-süvítve feltámadt a szél. A fáról letépett levelek zizegve, zörögve kavarogtak a járdán. A kisbolt fényei vakítón ragyogtak, szinte égették a szemét. Az üvegen át nem látott mást, csak az éles fényt.

Amikor kinyitotta az ajtót, a zsanérok megnyikordultak, és odabent a levegő felforrósodott, sűrűbbé vált.

Amikor az éles fényen át meglátta a neki háttal álló férfit, a szíve hevesebben kezdett dobogni, szúró fájdalmat keltve a mellkasában. A lélegzete akadozóvá, sípolóvá vált, miközben kezét a fegyverére tette.

Az elméje azt sikoltotta: Fuss!

De a férfi megfordult. Nem volt arca, csak egy csontváz maszk a fekete csuklya alatt. Amikor a férfi rátámadt, és a kezében tartott kasza Sloan mellkasába csapódott, a lány levegő után kapkodva ült fel az ágyban.

Két kezét vadul dobogó szívére szorította, és úgy érezte, vér patakzik az ujjai közt.

De, amikor rémülten lenézett, a keze száraz volt. Remegett, de száraz volt.

A levegővétellel küzdve visszafeküdt. Egy pillanatra látta magát odafent lebegni, mint akkor, amikor a szíve megállt.

Saját hangját hallotta a fejében.

Néha könnyebb meghalni, mint élni.

Talán, gondolta. Talán. De ő élni fog. A rémálmok elmúlnak, és ő élni fog.

A családja délben érkezett, élen az apjával.

– Minden papírod megvan, a csomagok a kocsiban. Készen állsz elhagyni ezt a helyet?

– Nagyon is.

A húga – ismét – hozta a tolószéket.

– Tudok járni. Azt akarják, hogy mozogjak.

– Ez a távozás módja. Kórházi szabályzat.

Semmi nyafogás, emlékeztette magát Sloan, és beült a tolószékbe.

Megálltak a nővérpultnál, hogy elbúcsúzzanak és köszönetet mondjanak.

– Nagyon sokat haladt rövid idő alatt – mondta neki Angie. – Ez a jó beteg ismérve.

– Jó beteg? Én? – nevetett fel Sloan.

– Igen, valójában nagyon jó beteg volt. Betartotta az utasításokat, még akkor is, amikor nem volt kedve. Most pedig folytassa, csak így tovább.

– Gondoskodunk róla, hogy úgy legyen – mondta az anyja. – Sohasem tudjuk eléggé megköszönni magának és mindenkinek, amit a lányunkért tettek.

– Ez a dolgunk. Nagyon kedves családja van, Sloan. Ez segíteni fog a további gyógyulásban.

Drea betolta a liftbe. Nem egy újabb röntgenre vagy másik vizsgálatra, hanem azért, hogy hazamenjen.

Odakint Sloan úgy szívta be a csípős levegőt, mintha finom parfüm lenne.

– Semmi kórházszag! Csak a levegő, a hűvös, őszi levegő.

Felállt, és gondolatban boldog táncot lejtett. Drea visszatolta a széket, miközben apjuk elment a kocsiért. Az anyja mellette állt, fél karjával átölelve.

– El tudok menni a kocsiig.

– Hideg van, kicsim. Tégy egy kicsit a kedvünkre ezen az első napon. Tudom, hogy mozogni akarsz, és ígérem, nem hagyunk eltunyulni. De mi is mindannyian vártuk ezt a napot. Hazajössz.

– Ha megígérem, hogy nem erőltetem túl magam, viszonzásul nektek is meg kell ígérnetek, hogy nem hanyagoljátok el a munkát, nem fogtok aggódni és nem csaptok nagy hűhót körülöttem.

– Nincs a világon olyan szülő, aki meg tudná ígérni, hogy nem aggódik, és komolyan is gondolná. De nagyon igyekszünk majd nem túl nagy hűhót csapni körülötted.

– Ez így korrekt.

Amikor Drea kijött, odaért az autó is.

– Te ülj előre.

– Kizárt dolog – tiltakozott Sloan. – Nem rúgjuk fel a hagyományokat. Szülők elöl, gyerekek hátul.

– Ez így korrekt – mondta az anyja, és megpuszilta az arcát.

– Mindenki bent van? – kérdezte az apja, és összedörzsölte a kezét. – Csapjunk a lovak közé!

Ez megnevettette Sloant… újabb családi hagyomány. Apja mindig ezt mondta, valahányszor a család autós kirándulásra ment.

Elindultak hát, és szintén a hagyományokhoz híven, a rádióból apjuk kedvenc klasszikus rockja szólt.

– Szóval, hogy állnak az őszi foglalások? – kezdte Sloan.

– Telt ház van – mondta az anyja hátranézve. – Bensonék kedden jönnek a hálaadás hetére. Idén még két unokát hoznak, így két faházat foglaltak le. Síelni fognak, de néhány nagyobb gyerek szeretné kipróbálni a hótalpazást. Már elő is jegyeztük őket.

Sloan emlékezett Bensonékra, mivel már akkor is jártak Heron’s Restbe, amikor ő gyerek volt. Ősszel és nyáron is béreltek egy faházat. Ősszel síeltek vagy túráztak, nyáron pedig csónakáztak.

A családi vállalkozás, az All the Rest, amely Dreával a fedélzeten immár a harmadik generációnál tartott, faházakat, nyaralókat és tóparti házakat, valamint motorcsónakokat és vitorlásokat, kajakokat, kenukat és SUP deszkákat tartott fenn és adott bérbe.

Szerveztek vadvízi evezést, téli síelést, hódeszkázást, hótalpas túrákat és vezetett kirándulásokat is.

A mélyen a hegyek közt megbúvó, a Mirror Lake partján lévő Heron’s Rest nem volt olyan népszerű, mint Deep Creek Lake és üdülőhelyei, de a csendesebb, meghittebb pihenésre vágyók szívesen jöttek ide.

És mindegyik évszakban kínált olyasmit, amit a turisták kerestek. Mind a négynek megvan a maga szépsége és vonzereje, gondolta Sloan.

Most egy ideig nem lakhat a saját otthonában, de tehet és tenni is fog rövidebb túrákat az ismert ösvényeken, hosszú sétákat a tóparti úton. Újra megerősödik, felfejleszti az állóképességét.

Az északnyugatra vezető út is ismerős volt. A hegyek közt hosszan kanyargó, végtelen autópálya, és a hegyek, amelyek egyre komolyabbá váltak, ahogy haladtak előre.

Hideg, de száraz időben hagyták el a kórházat, ahogy azonban múltak a kilométerek, hó borította be a hegyeket és mezőket. Jéggel vonta be a csúcsokat, lefutott a völgyekbe. Megtapadt a fenyők és a lombjukat vesztett fák ágain, így az egész úgy festett, mint egy régi karácsonyi képeslap.

Szerette a látványt, az érzést, az illatot, amikor az erdők mélyén sétált. Ez a vonzerő volt az egyik oka, amiért annak idején ezt a hivatást választotta.

Ismerte a természet szépségét… és annak veszélyeit, szeszélyességét is. És mindig is erős késztetést érzett arra, hogy megvédje, megőrizze.

Elszunyókált, majd magára bosszúsan ébredt. Mint egy gyerek, gondolta, vagy öregasszony, aki képtelen ébren maradni egy néhány órás autóúton.

Semmi nyafogás, emlékeztette magát. A szunyókálás csak meggyorsította az utazást.

És különben is, már majdnem otthon vannak.

Az autó már letért a pályáról, és az út most hol felfelé kanyargott és kapaszkodott, hol lefelé kígyózott. Zöld és fehér sűrű erdők, jeges sziklák, mély hótengerek, az Allegheny-hegység magaslatai uralták a tájat, mintha autópályák nem is léteznének.

Dreára pillantott, és látta, hogy húga a homlokát ráncolva nézi a telefonját.

– Gond van?

– Mi? Nem, nem igazán. Miért bosszant fel mindig, hogy ezen a két és fél kilométeres szakaszon nincs térerő?

– Fogadok, bármi is van a telefon másik végén, tud várni három-négy percet, amíg kijutunk ebből a zónából.

– Tovább is várhat. – Drea még mindig morcosan meredt a telefonra. – Minden rendben. Csak utálom, hogy nincs kapcsolatom. És tudom, hogy ez kicsit beteges. Talán szeretek kicsit beteges lenni.

– Lehet, hogy egyszerűen csak a kezedhez kellene ragasztanod a telefont.

– Gondoltam már rá. Egyébként nekem is szükségem van rá, hogy a munkám miatt mindig elérhető legyek, akárcsak neked.

– Remélem, emlékszem még, hogyan kell dolgozni.

– Mintha azt el tudnád felejteni. – Drea képernyővel lefelé a combjára tette a mobilját. – Milyen cipőt visel apa?

– Bakancsot. Sötétbarna Timberlandet. Nem nehéz. Eléggé megszokott.

– Ne nézz le, és mondd meg, milyen cipő van rajtam.

– Boka fölé érő fekete bakancs, fekete-fehér kockás cipőfűzővel. – Sloan szorosan behunyta a szemét. – Ugg bakancs. Szép, újnak tűnik.

– Szép és új. Eszedbe ne jusson kölcsönvenni.

Jellemző, gondolta Sloan.

– Tudok magamnak Uggot venni.

– Vegyél. Fantasztikus! Látod, befogadod a látványt, emlékszel rá. Bárcsak fele ilyen jó lennék benne.

Istenem, de fáradt vagyok! – gondolta Sloan. Elmondhatatlanul fáradt, és küzdött, hogy ébren maradjon, hogy a tudatánál legyen.

– Csak odafigyelés kérdése.

– Nem, nem csak az – vetette ellen Drea.

Akárhogy is, gondolta Sloan, használni fogom ezt a különleges képességemet, frissen tart. Ahogy az elmémet is.

És bizonyára a teste is követi a példát.

Kapcsolatok. Részt vett néhány jógaórán egy oktatóval, aki (kicsit túl sokat) beszélt az elme-test-lélek kapcsolatáról.

Most használni fogja a tanultakat, és mindhárom területen dolgozni fog.

Megpillantotta a tavat, épp csak egy villanásra, ahogy a nap fénye megcsillant a vízen. Aztán egy újabb kanyar, majd még egy, és ott volt, elterülve kéken, mint az ég, a hegyekkel, azok völgyeivel és csúcsaival, az évszak barna, fehér és fenyőzöld színeivel tükröződve a felszínén.

Sloan jobb kedvre derült.

Nézte, amint egy hattyúcsalád – anya, apa és hat, majdnem felnőtt fióka – tovasiklik a vízen. A fiókák hamarosan elhagyják a szülőket, azok pedig visszatérnek, hogy újra párosodjanak, és újra ott úszkáljanak a tavon a kishattyúkkal.

Még néhány hét, gondolta, ha az idő kitart, a tó befagy, és lehet korcsolyázni, lékhorgászni.

Ösvények szelték át a hegyeket, és a távolság miatt aprónak tűnő síelők suhantak lefelé.

Látta a barna és zöld tájban megbúvó faházak és nyaralók, valamint a gyönyörű tóparti házak kéményeiből felszálló füstcsíkokat.

És ahogy gyerekkori otthonának üvege megcsillan a napfényben a tó túloldalán.

Megdöbbentette, milyen erősen hatott rá a hazaérkezés érzése. Havonta legalább egyszer ellátogatott ide, és néha, ha a munka engedte, hétvégére is maradt.

De ez most más, döbbent rá. Másfajta hazatérés.

És úgy érezte, ez egyaránt megnyugtatta az elméjét és a lelkét is.

Egészen eddig a pillanatig nem is tudta, mekkora szüksége volt arra, hogy hazajöjjön.

Szeretett volna kiülni a tűzrakóhelyhez, állig betakarózva, és nézni a naplementét, amint a tóban tükröződik. Hallani akarta a búvármadár rikoltását, nézni a kócsag szárnyalását, gyönyörködni a fenséges fehérfejű rétisasok látványában.

Az annapolisi lakása ablakából is látta ugyan az öböl egy részét, de nem, gondolta, az nem ugyanaz.

És megértette, hogy most, legalábbis egyelőre, pont erre van szüksége.

Szüksége van az öreg, kétszintes házra a kitárható spalettáival, a tágas teraszokkal, a nagy étkezős konyhával és az elülső verandával, amely hív, csalogat, hogy kiüljön és pihenjen kicsit.

Szerette volna újra látni a hálószobája ablakából a fákkal benőtt hegyoldalt. Legalább annyira vágyott a kényelemre és a csendre, mint amennyire szeretett volna újra önmaga lenni.

Az apja beállt a lakás alagsorában lévő garázsba. Leállította az autót, hátrafordult és rámosolygott.

– Isten hozott itthon.

HARMADIK FEJEZET

Nem ez volt a lakása, mégis otthon volt, és az ismerős érzés megnyugtatta.

A nagy, bozontos kutya, akit a szülei Mopnak neveztek el, odacammogott hozzá, hogy üdvözölje. Miközben a farkát csóválta, Sloan megsimogatta hosszú szőrű, selymes, szürke bundáját.

– Itt vagy, nagyfiú. Megint a hóban hemperegtél.

– Semmit sem szeret jobban, hacsak nem azt, amikor beugrik a tóba úszkálni. Felszaladok hozzám, megnézek pár dolgot. Később lejövök.

Drea ezzel el is sétált szép, új bakancsában, hogy felmenjen a garázs oldalánál levő lépcsőn a fenti lakásba.

A kutya vezetésével Sloan bement a házba a szüleivel.

A régi, kőből rakott kandalló, vastag fapárkányával és a két oldalán álló könyvespolccal uralta a nappalit, amely valaha – még a nagyapja idején, a házassága előtt – egyszobás faház volt.

Ezra Cooper apránként indította be a vállalkozását, aztán amikor családot alapított, kibővítette az eredeti faházat. Hozzáépített egy emeletet, a nagy konyhát és étkezőt, amelyet szinte kizárólag ünnepi étkezésekkor használtak, vagy amikor vendégeket fogadtak.

Két fiával együtt építette a teraszokat, a garázst, és kiszélesítette az ablakokat. Közben további faházakba, csónakokba, felszerelésbe fektetett be, míg az All the Rest bérleményeket, értékesítéseket, túravezetőket és sok egyebet kínált a Mirror Lake-hez látogató turistáknak.

Dean bátyja kiszállt az üzletből, és továbbtanult. A Nyugat-virginiai Egyetem történelemprofesszoraként Morgantownban telepedett le a feleségével együtt.

Noha szüleik nyugdíjba vonulása óta Dean és Elsie vezette az üzletet, Archer szükség esetén be tudott ugrani és be is ugrott. Jonah, a legidősebb fia, egy kőhajításnyira lakott a családjával, és Dean jobbkezeként dolgozott, emellett vadvízi evezős túrákat vezetett… és bármi mást is megcsinált, amire az All the Restnek szüksége volt.

Drea a marketinggel, a közösségi kapcsolatokkal és az értékesítéssel foglalkozott, az édesanyja pedig a dekorációval, a beszerzéssel és a készletekkel, így a vállalkozás három nemzedék együttműködésével virágzott.

Sloan a nagybátyjához hasonlóan kiszállt az üzletből, de ez nem csökkentette büszkeségét aziránt, amit a családja az All the Resttel elért.

Az otthon, amelyet a nagyapja és fiai építettek és újjáépítettek az évek során, úgy fogadta vissza, mintha csak az előző nap ment volna el.

– A szobádba tesszük a holmidat – mondta Elsie, és megsimogatta Sloan haját, amikor az levette a sapkáját. – Az orvos azt mondta, hogy egy lépcsősor rendben van, de ha túl soknak érzed, a dolgozószobában is elhelyezhetünk.

– Ne tegyétek. Mozognom kell.

Oda is ment az elülső nagy ablakhoz, amelyik a tóra és a benne tükröződő, hósipkás hegyekre nézett.

– Ezt sohasem lehet megunni.

– Az biztos. Mit szólnál egy kis harapnivalóhoz?

– Anya, nem fogsz kiszolgálni engem.

– Csak ma. – Elsie átkarolta Sloan derekát, és fejét gyengéden a lánya felé hajtotta. – Engedd, hogy kicsit kényeztesselek! Olyan jó, hogy végre egy ideig itthon vagy. Olyan jó látni, hogy kezdesz újra önmagad lenni.

– Még nem érzem magam annak.

– Majd fogod – mondta Dean. Miután levette a kabátját és beakasztotta a szekrénybe (házi szabály), a kandallóhoz ment és leguggolt, hogy begyújtson.

A kutya nyomban a tűz elé telepedett.

– Most pedig a nagy kérdés, és nincs rossz válasz. – Könnyed, atletikus mozdulattal felállt. – Csütörtökön hálaadás. Ha nincs kedved egy rokonokkal teli házhoz, csak szólj. Mindenki meg fogja érteni.

– Nem, nem. Jó lesz mindenkit látni. Komolyan. Szükségem van egy kis normalitásra, és egy teli ház hálaadáskor normális.

A szülei felé fordult, és arra gondolt, amire mindig: Egység. Olyan mélyen összetartoztak, mint kevés embert, akit ismert.

És ő kettejük keveréke volt, ahogy Drea is. Ő az anyja hajszínét örökölte, míg Drea az apjukét. A szeme az apjáé volt, míg Dreának az anyjáé.

Belőlük származott, és ők nemcsak egymás mellett álltak, hanem mellette is.

– Tudom, hogy kényeztetni akartok, és meg is értem. Ez az egész számotokra sokkal ijesztőbb lehetett, mint nekem. Én túlságosan el voltam kábítva ahhoz, hogy féljek. És jó itthon lenni. Nagyon jó. De ha vissza akarok találni önmagamhoz, úgy kell viselkednem, ahogy szoktam.

– Akkor legyen tele a ház – lépett hozzá Elsie, és átölelte. – Nem féltünk. Halálra rémültünk. De ez már mögöttünk van. Most pedig készítek neked valami ennivalót.

– Nem kéne nektek dolgoznotok?

– Drea odafent éppen azt csinálja. Jonah meg a többi dolgot intézi. Holnap mi is visszatérünk a munkához. – Dean megpaskolta lánya vállát. – A mai napot kivesszük.

Elsie házi készítésű levessel és friss kenyérrel csábította az evésre, és Sloan megtette, ami tőle telt. Az étvágya még mindig nem tért vissza.

De a mozgásigénye igen.

– Sétálok egyet… csak röviden – ígérte. – Friss levegőre van szükségem. Jó a szabadban lenni. Ez olyan érzés, mintha újra önmagam lennék – tette hozzá.

– Megtennél egy szívességet? Csak ma? – kérdezte Elsie. – Maradj a ház körül, látótávolságon belül, jó?

– Mint amikor nyolcéves voltam? – nevetett Sloan. – Rendben. A leves isteni volt, anya. Mint mindig.

– Mop biztosan veled akar majd menni – figyelmeztette Dean.

– Mop bármikor jöhet velem.

És abban a pillanatban, amikor felvette a kabátját, a kutya felkelt, nyújtózott és csóválni kezdte a farkát.

Mivel a tavat akarta látni, Sloan elöl ment ki a házból. A kutya azonnal előreszaladt, utat törve a hóban, mint egy négylábú-hókotró.

A levegő csípős volt, de jó érzést okozott neki, annyira jólesett, ahogy végigcirógatta az arcát. Érezte a tó, a fenyők, a hó illatát, és mind azt üzente: otthon. Ezt mindennap megteszi, ígérte magának, annyiszor, ahányszor csak bírja. Le a tóhoz, vagy később, amikor anyja már nem aggódik annyira miatta, hátul, be a havas erdőbe.

Két hét múlva pedig, a kontrollvizsgálaton, zöld utat kap dr. Vincentitől. És karácsonyra minden szempontból visszatér, ezt esküvel fogadta.

Lesétált a stéghez, ahol a szezonban egy vitorlás szokott horgonyozni. Jövő nyáron, gondolta, tényleg kiveszi a szabadságát, és hazajön vakációzni. Órákat tölt majd vitorlázással, túrázással, kajakozással, és azzal, hogy értékeli, amije van.

Talán az a néhány perc, amelyet a klinikai halál állapotában töltött, kellett ahhoz, hogy felismerje, túl sok mindenről lemondott. Itt az ideje egy újabb fogadalomnak, döntötte el. Nem esik bele még egyszer ebbe a csapdába. A munkája kielégítette. Isten a tanúja, mennyire szereti, amit csinál, de az utóbbi néhány évben hagyta, hogy felboruljon az egyensúly.

Miközben a tó körüli ösvényen sétált, a kutya hol előreszaladt, hol visszatért, hogy aztán megint előreiramodjon, ami arra emlékeztette Sloant, hogy úgy sétál, mint egy rokkant.

– Bocs, Mop, még nem vagyok a legjobb erőben.

Ami azt illeti, be kellett ismernie, hogy alig kétszáz métert tett meg, és máris fáradni kezdett.

Gyenge volt, levegő után kapkodott, és ez nagyon bosszantotta.

A hallása azonban még mindig remek volt, így megfordult, amikor lépteket hallott. És várt, ezzel is lehetőséget adva a szívének, hogy nyugodtabb ütemre váltson, miközben Drea beérte.

– Nem fogok nyavalyogni.

– A fenébe! Pedig számítottam rá. Aztán emlékeztettelek volna, hogy egy héttel ezelőtt alig tudtál két percet sétálni a kórház folyosóján.

– Erre én is emlékeztettem magam, ezért is nem nyavalygok. De…

– Na, tessék!

– Ez nem nyavalygás, hanem tény. Még mindig rosszul vagyok, Drea, nagyon rosszul.

– Akkor itt van még egy másik tény is. – Drea megfogta testvére kezét, és zafírkék tekintetét Sloan zöld szemébe fúrta. – Fáradtnak tűnsz, sápadt vagy, szóval mára elég volt. Menj be, végezd el a légzőgyakorlataidat, szundíts egyet. Aztán kelj fel, és ismételd meg az egészet újra.

– Parancsolgatós.

– Méltósággal és velem született stílussal viselem. Gyerünk! – karolt bele Drea testvérébe, nem hagyva neki sok választási lehetőséget.

– Megtennél nekem egy szívességet?

– Talán.

A válasz megnevettette Sloant.

– Csak annyit, hogy amikor tudod, beszéld le őket arról, hogy ennyit aggódjanak értem. Ez egyfajta teher nekem. Nem akarom mondani nekik, mert akkor csak még jobban aggódnának, és próbálnák nem mutatni.

– Ha látják, hogy betartod az orvos utasításait, kevesebbet fognak aggódni. És én le fogom őket csillapítani, amikor csak tudom – mert be fogod tartani az orvos utasításait.

– Ez nem egy szívesség, ez már alku.

– Tetszik vagy nem tetszik, ez van.

– Rendben, áll az alku. – Amikor a bejárati ajtóhoz értek, Sloan megállt. – Mostantól kezdve.

Miközben kinyitotta az ajtót, mosolyt erőltetett magára.

– Ez jólesett! Kicsit kifárasztott, de ez is jó érzés. Most felmegyek, megcsinálom azt a légző izét, és talán szundítok egyet.

– Ha bármire szükséged van… – kezdte Elsie.

– Mindenem megvan. – Sloan sietség nélkül beakasztotta a kabátját a szekrénybe, a kosárba tette a sálját, sapkáját és kesztyűjét. – Azt tervezem, hogy elkápráztatom a dokit a kontrollvizsgálaton.

A lépcső felért egy hegymászással, de megcsinálta. Végigvánszorgott a folyosón, és betért a fürdőszobába, hogy hűs vizet fröcsköljön az arcára.

A fürdővel szemben várta gyermekkori szobája, benne az ágya, amelyet négy, rövid, faragott oszlop tartott, az ágyon egy hófehér paplan, a végében pedig sötétkék takaró volt. Az olvasószék, a támláján egy másik takaróval meghitten állt a sarokban.

A megnyugtató, fátyolos kék színű falakon a szülők által gyűjtött helyi művészek alkotásai lógtak. Az itteni tavaszokat és nyarakat ábrázoló képek a tóról, a hegyekről, az erdőt elborító vadvirágokról.

Mivel megkötötte az alkut, elvégezte a légzőgyakorlatokat, a hosszú kilégzés után köhögve, ahogy az utasítás szólt.

Ez is kifárasztotta, és hálás volt, amiért anyja egy fedeles kancsóban vizet és poharat készített ki az éjjeliszekrényre.

A régi komódon virágok, rozsda- és aranybarna szirmú krizantémok álltak, enyhe fűszeres illattal töltve meg a levegőt.

Csak egy rövid szunyókálás, gondolta Sloan, és lefeküdt a paplan tetejére, magára húzva a kék takarót. Húsz perc, és feltöltődik.

Másfél órát aludt, és csak akkor ébredt fel, amikor egy rémálom felriasztotta.

Másnap Sloan összeállított egy napirendet. Lezuhanyozott, lecserélte a kötést a mellkasán lévő sebén, amelyet a maga megnyugtatására is úgy ítélt meg, hogy szépen gyógyul. Szemügyre vette a testét, és próbált tárgyilagos maradni.

Első nap, gondolta. Innen indulunk. Igen, gyengének tűnt. Igen, lefogyott és az izomzatából is vesztett. De meg tud állni a lábán, tud járni, és bár vannak fájdalmai, de nem elviselhetetlenek.

A mellkasi sebhez hasonlóan a halántékán levő is heget fog hagyni. De ezek emlékeztetik majd rá, hogy túlélte.

És ez azt jelentette, hogy túlélő.

Felöltözött, majd elgondolkodott, hogy sminkeljen-e. Végül arra jutott, hogy egy kis pirosító, szempillafesték meg a többi senkit sem tévesztene meg.

Amikor lement, szüleit a konyhaasztalnál találta a kávéjukat kortyolgatva. Mindketten ránéztek, és Sloan úgy érezte, csontig hatol a tekintetük.

A szülői röntgen.

– Azt hittük, tovább alszol – jegyezte meg Elsie, és állt volna fel. – Mit szólnál egy kis reggelihez?

– Anya, ülj le, kérlek! Komolyan mondom. Csinálok magamnak egy kávét elvitelre, és sétálok egyet… orvosi utasításra. Nektek nem kéne már munkába menni?

– Mindjárt indulok – mondta Dean. – Hogy aludtál?

– Mint a bunda.

– Arra gondoltam, hogy ma itthon maradok – kezdte Elsie. – Sok tennivalóm van csütörtökre, és nekikezdhetnék.

Sloan felhagyott a kávékészítéssel, és leült. Megfogta az anyja kezét.

– Azt szeretném, ha elmennél. Szükségem van rá, hogy azt tedd, amit egyébként tennél ma. Tudom, hogy szerdán úgyis kiveszed a fél napot, hogy pitéket süss meg ilyesmi, de most be kell menned dolgozni. Éreznem kell, hogy képes vagyok eltölteni egy napot egymagamban. Tudom, hogy még nem vagyok teljesen jól. Még csak a közelében sem járok. De valahol el kell kezdenem. Ismerem a korlátaimat. Higgy nekem, a testem nem engedi, hogy megfeledkezzem róluk.

Elsie megmoccant, és a férjére nézett.

– Hallom, ahogy gondolatban azt mondod: „Én megmondtam.” Ne merészeld!

Dean csak mosolygott, és vállat vont.

– Nálad lesz a telefonod?

– Igen, anya.

– És hívsz vagy írsz, ha szükséged lesz valamire?

– Igen, anya.

Elsie ajka megrándult a hangsúly hallatán.

– És eszel valamit. Aztán még egy falatot.

Sloannak nevetnie kellett a régi, gyerekkorában sokszor hallott mondaton. És ahogy gyerekként, most is a szemét forgatta.

– Igen, anya.

Dean felállt, és a mosogatóhoz vitte az üres csészéket.

– Mop itthon marad, és veled tart a sétán, ez a feltétel.

– Elfogadom. Most pedig menjetek, és gyarapítsátok az örökségemet.

Végül kiment velük, Moppal az oldalán. Búcsút intett a szüleinek, aztán a kutya fejére tette a kezét.

– Na, vágjunk bele.

Bár sütött a nap, a hideg harapós volt, amelyet fokozott a tó felszínét fodrozó, a fák közt átsuhanó, felerősödő szél. Figyelte a tovaszálló kócsagokat, a vízen sikló hattyúkat. Rájuk összpontosítva eljutott addig a pontig, ahol előző nap megtorpant. Lihegve megállt, időt hagyva arra, hogy összeszedje magát. Mop otthagyta, és a hóba ugorva nagyokat hempergett.

– Még tíz lépés – mondta magának Sloan, és megtette.

Ez nem erőlködés, gondolta, hanem javulás.

– Egyelőre ennyi – mondta a kutyának. – Később megismételjük, aztán újra. Tíz lépéssel megtoldva.

A hideg ellenére verejték csorgott a hátán, miközben visszasétált a házba. A lába remegett, amikor belépett, és kicsit szédült is, ezért leült, úgy ahogy volt, kabátban.

– Csak egy kis üzemanyagra van szükségem.

Tett egy keveset a tűzre a nappaliban, mielőtt elrakta a kabátját és a többi cuccát.

A konyhában egy tál gabonapelyhet készített magának, egy fél banánnal és áfonyával.

A felét sikerült megenni, mire már az evés puszta gondolatába is belefáradt. Nagy levegőt vett, és evett még egy falatot.

– El ne árulj, Mop! – Letette a tálat a padlóra, és nézte, ahogy a kutya mohón befalja a tartalmát.

Rávette magát, hogy felálljon, és megtöltsön egy All the Rest feliratú vizespalackot.

– A következő napirendi pont a gyógytorna.

Mop láthatóan örülve a társaságnak vele ment szülei edző- és jógatermébe. Némileg sértette a büszkeségét, hogy egykilós súlyt vett kézbe a tízkilós helyett, de… ez az első nap.

Leült a padra, és addig végezte az egyenletes karhajlításokat, amíg az izmai égni nem kezdtek. Aztán csinált még kettőt. Miután sikeresen elvégzett egy tucatnyi vállból nyomást, megpróbálkozott néhány combizom-erősítéssel is.

Pihent, vizet ivott, majd megismételte az egészet.

– És mára ennyi.

Mindent lejegyzett. Mennyit sétált, hány karhajlítást csinált, és így tovább.

Úgy vélte, a napló vezetése ösztönzi majd.

Amikor Mop a térdére hajtotta a fejét, Sloan megsimogatta.

– Holnap megpróbálkozunk a jógával. Lassan és könnyedén. De azt hiszem, most egy kicsit kinyújtózom a kanapén.

Talán megoldja Drea egyik híres keresztrejtvényét… agytornának jó lesz. Még végig sem gondolta, már elaludt.

Arra ébredt, hogy a kutya illedelmesen ül, és őt nézi.

– Megint ki kell menned? – Kissé kábán nyúlt a telefonért, amelyet az asztalra tett. – Ó, az ég szerelmére! Több mint egy órát aludtam.

Felkászálódott ülő helyzetbe, és rövid ideig figyelte, hogy érzi magát. Bírni fogja.

– Adj egy percet. Úgyis itt az ideje a következő sétának.

A szél még mindig erősen fújt, és felhőket kergetett az égen, elhomályosítva velük a napot. A keleti lejtőn emberek – élénk kabátok a fehér havon – szánkóztak. A kéményekből füst szállt fel. A hideg ellenére két kajakos siklott a vízen a tó túlpartján. Valaki egy igencsak impozáns hóembert épített az egyik tóparti ház előtt.

Sloan eljutott az első megállóig, ott meg kellett pihennie, lélegzethez jutnia, majd tett még tíz lépést a második megállóig. Szeretett volna még tízzel többet, de ötnél megállt.

– Ismerd és tartsd tiszteletben a határaidat, Sloan!

Ha kétszer meg is kellett állnia a visszaúton, akkor is megcsinálta.

Leült, összeszedte magát, és bár nem kívánta, melegített egy kis levest. Aztán jött a szokásos még egy falat.

Amikor végzett, a kutyára nézett.

– Most hogyan tovább? Még alig múlt egy. Ha lefekszem, elalszom. Ha könyvvel vagy filmmel próbálkozom, annak is alvás lesz a vége. És ne gyere azzal, hogy az alvás gyógyít. Már eleget aludtam. Végül tényleg kénytelen leszek rejtvényt fejteni?

Felment, lehozta a laptopját. Táblázatot fog készíteni a tevékenységeiről, a haladásáról. Segít átlátni az egészet, ha mindent leír. Még az időpontokat is hozzáadhatja.

Kelletlenül bár, de az alvást is belevette.

Abban a kevesebb számított haladásnak. Legalábbis az ő mércéje szerint.

Aprólékosan beírt mindent a táblázatba, és ettől rendezettnek és hatékonynak érezte magát.

De aztán iszonyúan unatkozni kezdett.

Végül elkeseredetten megnyitott egy keresztrejtvényt a laptopján. Aztán csak bolyongott a házban, hogy ébren maradjon. Eközben talált rá a kézimunkakosárra, amelyet anyja akkor vett elő, amikor kötni vagy horgolni támadt kedve.

Felbuzdulva bevitte a kosarat a nappaliba, leült a kandalló mellé, és a Youtube-on keresett egy videót, amely a horgolás alapjait tanította.

Amikor összezavarodott, visszatekerte, és kezdte elölről. Koncentrálnia kellett, erősen odafigyelnie, és a horgolótűvel egészen szabályos láncszemsort készített a fonalból.

Mivel figyelnie, néznie és számolnia kellett, ez lekötötte az elméjét. De egy fáradságos óra elteltével a kezében volt egy karácsonyi piros sál eleje.

Jutalmul megivott egy kólát.

– Oké, Mop, meg tudom csinálni. Abban nem vagyok biztos, hogy akarom-e, de abban igen, hogy képes vagyok rá. Munkaterápiának fogom tekinteni. Most megint sétálni megyünk, aztán jön még egy kör a súlyzókkal. Muszáj lesz ennem egy kis gyümölcsöt vagy sajtot, aztán jöhet újra a horgolás.

Mielőtt a szülei hazaértek volna aznap este, Sloan kénytelen volt újabb alvást bejegyezni a táblázatba, de ezt több sétával és tornával ellensúlyozta, és azzal, hogy számításai szerint elkészült egy nagyon egyszerű piros sál nagyjából egynegyedével.

Elsie a fonalas kosárra pillantott, majd a sálra – ami nagyjából már egyharmadánál tartott –, végül pedig a lányára.

– Mikor tanultál meg horgolni?

– Ma délután.

Elsie felvette a készülő munkát, elöl-hátul megvizsgálta.

– Nagyon szép munka. Hányszor próbáltalak már megtanítani?

– Mindig feladtad, mert azt mondtad, nem tudok elég sokáig egy helyben maradni.

Meghallotta, hogy életre kel a hókotró, ami azt jelentette, hogy apja az utakat tisztítja.

Mop pedig valószínűleg boldogan ugrándozik a röpködő hókupacok között.

– Tudom, hogy most kénytelen vagyok egy helyben maradni. Munkaterápia. Muszáj odafigyelnem.

– Ügyes vagy. Ebből sál lesz?

– Igen, és amikor elkészülök vele, hordanod kell. Ez az anyaság ára.

– Inkább jutalma. Mit szólnál egy kis forró csokoládéhoz, és közben elmesélnéd, milyen napod volt?

– Legyen inkább bor, és közben elmesélnénk egymásnak, milyen napunk volt.

– Még jobb. – Elsie Sloan arcára simította a kezét. – Jobban nézel ki.

– Tényleg?

– Ahogy a varázslatos szemeidben látom, igen.

Sloannak könnyek égették a szemét, mert tudta, hogy anyja nem hazudna neki.

– Ma volt az első nap. Készítettem egy táblázatot.

– Hát persze, hogy készítettél. A cég vesztesége, hogy nem léptél be a családi vállalkozásba, Precíz kisasszony.

– Ez nekem teljesen természetesen jön – mondta Sloan, miközben a konyha felé sétáltak. – De tényleg jót tesz, ha számontartom a haladásomat. Majd elmesélem. De előbb kezdd te, mert apa úgyis tudni akarja majd, mit csináltam ma, amikor bejön.

– Újabb hat-hét centi hó esett ma, és apád pokolian elszánt, hogy eltakarítja, mielőtt a következő hat-hét leesik az éjszaka folyamán. Paradicsomszósz jó lesz? Még mindig van lefagyasztva egy csomó a paradicsomszezonból. Ma este tészta lesz.

– Persze, a paradicsom tökéletes.

– Lássuk csak. Kiadtunk vagy egy tucat szánkót és tobogánt, és körülbelül fele annyit eladtunk. Már adtam le rendelést utánpótlásra. Biztos, hogy kíváncsi vagy minderre?

– Igen, tényleg érdekel – telepedett le Sloan a pulthoz.

– Decemberre és januárra tele vagyunk, és a február is majdnem teljesen betelt. Drea Téli csodák kampánya jól bejött. A hosszú távú előrejelzés szerint a tó január közepére befagy, szóval február első hetében megrendezzük a lékhorgászversenyt. És arra is félig elkeltek a helyek.

Elsie belekortyolt a borba, tanulmányozta a poharat.

– Na, ez remek ötlet volt.

– Van még néhány a tarsolyomban.

– Ó, és a Heron’s Rest-i hírek. Emlékszel a régi Parker-házra?

Sloan kutatni kezdett az emlékeiben.

– Nagy, rozoga, kétszintes ház nagyjából félúton a város felé, széles, megereszkedett tornáccal. Ha egy igazán szeles napon arra sétált az ember, szó szerint hallhatta, ahogy a szél fütyül az ablakon keresztül. Egy még rozogább garázs-műhely is tartozott hozzá, és mindez bent az erdőben, ahová egy kátyúkkal teli, hosszú, keskeny bekötő út vezetett.

– Magam sem jellemezhettem volna jobban. Brady Parker hagyta teljesen lepusztulni, amikor az apja meghalt… mikor is, úgy tíz évvel ezelőtt lehetett, és már akkor sem volt a legjobb állapotban. Nos, úgy két hónapja eladta.

– Valaki megvette azt a régi házat? Talán a föld miatt? Nem éppen a legjobb fekvésű, és a házra is ráférne egy komoly felújítás, de kár lenne lebontani. Karaktere van.

– Állítólag nem is tervezik lebontani. Valami New York-i fickó vette meg, és azt hallottam, fel akarja újítani.

– Komolyan? – kérdezte Sloan, és homlokát ráncolva meredt a borába.

– Igen. Azt beszélik, itt akar lakni, és saját vállalkozást indítani. Amolyan ezermester jellegűt, ami, ha tényleg ért hozzá, nekünk kapóra jönne. Ugyanis további hír, hogy Maggie Wells végre rábeszélte Barryt, hogy Floridába költözzenek. Eddig Barryre számítottunk, ha valami olyan javítanivaló akadt, amit apád és Jonah nem tudott elvégezni.

– Maggie és Barry? Mi lesz a Resttel nélkülük?

– Hamarosan kiderül. December elsején indulnak. Reménykedjünk, hogy ez a New York-i beválik. A bérlemények és a boltok… és Isten segítsen minket, apád kinézett egy kis házikót, amely valószínűleg az év elején kerül piacra… nehéz lesz mindezt fenntartani egy olyan jó és megbízható ember nélkül, mint Barry.

Miközben beszélt, Elsie elővett egy hajcsatot a zsebéből, és felcsavarta, majd feltűzte napfényszőke haját. Aztán a fagyasztóból kivett egy adag paradicsomszószt, és egy lábasba tette, hogy felolvadjon kicsit.

– New York melyik részéről jön?

– A New Yorkból. New York Cityből. Valószínűleg pénzügyekkel vagy befektetéssel foglalkozott. A Wall Streeten. De nem tudom, mennyire megbízható az információ, mert azt is hallottam, hogy ingatlanügynök volt, valaki más meg azt mondta, hogy fejlesztő, és így tovább.

Sloan a régi Parker-házra gondolt, a méretére, a történetére és a jellegére, és ismét csak a homlokát ráncolta.

– Nem úgy hangzik, mintha ezermester lenne.

– Hát tényleg nem, de azért én reménykedem. És ha mégis az, akkor remélem, hogy nem New York-i árakon dolgozik majd.

Sóhajtva felvette a poharát.

– Nos, változnak a dolgok, akár készen állsz rá, akár nem.

– Nekem mondod.

Elsie átnyúlt a pulton, és megszorította lánya kezét.

– Muszáj megkérdeznem, és kérem a jó pontomat, amiért eddig vártam vele. Ettél ma?

– Majdnem egy tálnyi gabonapelyhet gyümölccsel, és egy tányérral a levesedből. Ezt is beírom. És holnap megismétlem az egészet. Már ha épp nem almát hámozok vagy tököt pucolok a pitékhez.

– Egyre hazaérek, hogy elkezdhessük az előkészületeket.

– Én itt leszek.

– Jó ezt hallani.

Mindketten hallották, hogy Dean bejön a hátsó ajtón, és a kutyát szidja.

– Nem, haver, szó sem lehet róla. Addig ott ülsz, amíg le nem szedem rólad azt a förtelmes hóembert.

– Most pedig kezdhetsz mesélni a napodról – mondta Elsie Sloannak.

– Nem volt túl izgalmas. Valójában unatkoztam. Fárasztó taposómalom.

– Hallani akarjuk. Dean! Borozunk Sloannal. Kérsz te is egy pohárral?

– Töltsd csak ki, és adj még egy percet. Kinek az ötlete volt, hogy olyan kutyánk legyen, aki szereti magát a hóba temetni?

– A tiéd – vágta rá anya és lánya együtt.

– Ja, tényleg.

Jó kis első nap volt, gratulált magának Sloan lefekvéshez készülödve. Annyit evett, ami megfelelt három étkezésnek, végzett néhány erősítő gyakorlatot, és mindent összeadva majdnem másfél kilométert gyalogolt. És a sálnak is csaknem a fele elkészült.

Már csak tizenhárom nap, amíg zöld utat kapok, gondolta.

Mélyen és álomtalanul aludt, amíg a hajnal első sugarai fel nem tűntek a keleti égbolton.

Felkelve Sloan üdvözölte a második napot.

NEGYEDIK FEJEZET

Nash Littlefield első kávéját kortyolgatva nézte, ahogy a nap vörösen kigyúl a tó felett. Vagy legalábbis a tóra nyíló kilátást a fenyők és lombjukat vesztett fákon keresztül.

Lenyűgözte a látvány drámaisága, és még inkább az, ahogy ez szinte természetellenes csenddel párosult.

Onnan, ahol állt, csak a kandallóban pattogó tűz ropogását hallotta, és a cserére váró ablakok elhasználódott tömítésén át beszökő szél susogását.

Még a jól megépített lakása sem tudta teljesen kizárni a város zaját, amelyben egész felnőtt életét élte.

Most pedig a csenddel élt együtt, a csendben élt.

A távolság miatt, s mert azok a rosszul szigetelt ablakok zárva voltak, nem hallotta a vízi madarak hápogását, gágogását. Ha erre vágyna, felöltözhetne, és tehetne egy rövid sétát.

Ez a rövid séta nem étterembe, bárba vagy üzletbe vezetett volna, hanem a tóhoz, amely a nevét a látványról kapta, ahogy a környező hegyek és az égbolt a vizében tükröződött.

Megengedhette volna magának a tóparti házak egyikét is, jobb kilátással, közvetlen vízkapcsolattal, korszerűbb felszereltséggel és kényelmi extrákkal.

De most, életében talán először, pontosan az volt az övé, amit akart.

Egy kihívást jelentő, jó alapokkal rendelkező régi ház, amely arra várt, hogy ő életre keltse. És a magány, amit ez a ház nyújtott, de ugyanakkor a közelség a városhoz, ha éppen arra vágyna.

Itt volt a lehetőség, hogy abból éljen, amit szeret, nem pedig abból, amit elvártak tőle.

Úgy vélte, ezt már el is kezdte azzal, hogy rendbe tette a régi műhelyt, rendszerezte a szerszámokat: azokat, amelyek a házhoz jártak, azokat, amelyek az övéi voltak, és a legnagyobb örömére, azokat, amelyeket már az új vállalkozáshoz vásárolt.

Jó volt abban, amit csinált: befektetések, számlavezetés, pénzből pénzt csinálni, felmérni a piacot. Még élvezte is. De nem volt boldog. Nem volt boldog a sarokirodában, amelyet kiérdemelt, sem az elegáns és stílusos lakásban, ahonnan pompás kilátás nyílt a városra.

Volt egy nő az életében, akit szeretett, és aki viszontszerette. De nem eléggé. Egyszerűen nem eléggé ahhoz, hogy elkötelezzék magukat a másik mellett.

Főleg akkor nem, amikor ő úgy döntött, változtat az életén.

Ha marad, talán még néhány évig kitartottak volna egymás mellett. De nem lett volna boldog. Ha gyerekeik születtek volna, nyilván marad, ezt biztosan tudta.

Tudta, milyen érzés olyan szülők gyerekének lenni, akik nem tartottak ki egymás mellett.

De ahogy itt állt, ennek a nagy, huzatos háznak a káoszában, tudta, hogy megtalálta a helyét.

Amikor reggelente itt ébredt, végigsétált a nyikorgó padlón és fát dobott a tűzre, hogy elűzze a hideget, tudta, hogy boldog.

Ahogy tudta ezt akkor is, amikor benyújtotta a felmondását, eladta a lakását és megkapta a vállalkozói engedélyét.

Most pedig a két kezével teremt otthont magának, és keresi meg a kenyerét. Mindig is erre vágyott.

Több volt ez, mint boldogság. Igen, most először szabadnak érezte magát.

Nincs több elegáns öltöny és gondosan megkötött nyakkendő, nincs többé heti hajvágás, hogy kordában tartsa zabolátlan fürtjeit. Ha nincs kedve megborotválkozni? Akkor mi van?

Ott állt hát mézbarna hajával, amely rálógott a fehér, bélelt ing gallérjára, állának és arcának kemény vonásain pár napos borostával, barna szemét az új nap születésének drámai szépségére szegezve, és teljes elégedettséget érzett.

Hallotta, hogy megreccsen a padló és körülnézett. A lépcső tetején megjelent – szívesen látott – meglepetésvendége.

Testvére, Theo, aranybarna szeme álmosan pislogott a világra, haja kócos volt az alvástól, és mindössze egy Csillagok háborúja-mintás bokszeralsót viselt.

– Meg lehet itt fagyni.

– Ha félmeztelenül mászkálsz, ne csodálkozz, hogy fázol.

– Igaz. Egy perc.

Theo sarkon fordult, Nash pedig hátraindult, végig a hosszú folyosón, át egy ajtón, amelyet fallal együtt ki akart majd venni, be a konyhába, amelyet legalább fél évszázada nem újítottak fel.

Mindez változni fog, ezt eldöntötte.

A foltos műanyag pulton csillogó ezüstszínű kávégép állt, amelyért Nash képes lett volna akár harcolni is.

Készített egy második kávét magának, és egyet az öccsének.

Hallotta, hogy megnyikordul a lépcső, aztán meg-megreccsen a padló is a folyosón. Nem volt biztos benne, hogy ezt mind ki akarja javítani. Hiányozna neki ez a régies, otthonos hang.

Theo melegítőnadrágját a Marvel képregény figurái népesítették be, hozzá a Kolumbia Egyetem pulóverét viselte.

– Van bagel?

Nash a fiókra mutatott.

– Haver, milyen csend van itt! Szinte kísérteties. Mint egy horrorfilmben, ahol csak te vagy, meg egy símaszkot viselő fickó. Egy örökkévalóságig tartott, amíg elaludtam, de aztán úgy szunyáltam, mint akit agyonvertek.

Kettévágta a bagelt, és betette a csillogó ezüstszínű kenyérpirítóba.

– Nem akartam elhinni, hogy megvetted ezt a helyet. – Theo krémsajtot vadászott elő a régi hűtőből. – Aztán ma reggel kinéztem az ablakon, és megláttam a kilátást… Ez teljesen te vagy.

– Tényleg?

– Tudod, hogy így van. Az a régi nyaralás, amit itt töltöttünk… Nem tudtál betelni vele. Mégis, muszáj volt a saját szememmel is látnom a házat. Ráadásul itt a hálaadás. Nem hagyhatjuk ki a szokásos hálaadásnapi pizzánkat.

Nash egyetlen bánata a költözéssel kapcsolatban Theo volt. És most Theo bagelt pirít a nagy, huzatos konyhában.