KARIN KUSCHIK

50 MONDAT
AMI MEGKÖNNYÍTI AZ ÉLETET

IRÁNYTŰ A BELSŐ ÖNÁLLÓSÁGHOZ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Karin Kuschik / 50 Sätze, die das Leben leichter machen

Originalausgabe Veröffentlicht im Rowohlt Taschenbuch Verlag

Hamburg, April 2022

Fordította

Makay Emese

Szerkesztette

Szilasi Éva

Copyright © Rowohlt Verlag GmbH, Hamburg, 2022

Hungarian translation © Makay Emese, 2023

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2023

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2023

Photograph of author © Manfred Johan

Original cover Zero-media.net, München

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette Tóth Attila

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 9789636300487

MOBI ISBN 9789636300494

TARTALOM

Előszó

Bevezetés

1. Én döntöm el, hogy ki idegesíthet fel

2. Nem ellened, hanem magamért teszem

3. Bocsánat

4. Ezt inkább nem szeretném megígérni

5. Az akarom az önkéntes muszáj

6. Úgy érzem, ebben nem én vagyok az illetékes

7. Ezt nagyon csodálom benned

8. Teljesen megértem, és valami mást szeretnék

9. Ezt jobb, ha azonnal megbocsátom magamnak

10. Nem tudom

11. Rájöttem, hogy ez a téma egyáltalán nem érdekel engem

12. Jobbulást

13. Nem vagyok biztos abban, hogy ez mit jelent

14. Most inkább magammal szeretnék foglalkozni

15. Aki másra mutogat, valójában három ujjal magára mutat

16. Nem engedhetem meg magamnak, hogy ne tegyem meg

17. Úgy vélem, ez a te problémád

18. Ahogy mondtam

19. Aggódni felesleges

20. Ez szerintem többet mond el rólad, mint rólam

21. Egyezzünk meg abban, hogy nem értünk egyet

22. A „nem tudom” mindig nemet jelent

23. Sajnálom, ha azt a benyomást keltettem, hogy így beszélhet(sz) velem

24. Logikusnak tűnik, a megérzéseim mégis mást súgnak

25. Erre most nem tudok időt szánni

26. Tévedtem

27. Végigmondom a mondandómat

28. Hallottam

29. Meggondoltam magam

30. Úgy van, ahogy van

31. Egyszerűen nem illünk egymáshoz

32. Egyedül szeretnék lenni

33. Ezt nagyon is meg tudom érteni

34. Szeretnék jobban örülni a sikerednek

35. Nem adom meg azt a kiváltságot

36. Ezt választom

37. Kész szerencse

38. Szeretnék szakszerű maradni

39. Rosszul mértem fel az időt

40. Köszönöm a bókot

41. Ehhez én nem vagyok elég…

42. Ezt inkább nem veszem magamra

43. Beszélni szeretek az emberekkel, nem kibeszélni őket

44. Csak akkor van értelme a legjobbat adni, ha te is a legjobbat adod

45. Fogalmam sincs, hogyan kell, mégis megcsinálom

46. Nem akarlak a gyengeségeidben támogatni

47. Mindig van választásod

48. Igazad van

49. Jó, akkor szavadon foglak

50. Inkább könnyedén veszem

Felhívás

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Ügyfeleimnek és barátaimnak, akik kitartó jóindulattal
azt kérdezgették, hol olvashatnak már végre tőlem.
Itt, Kedveseim, itt.

ELŐSZÓ

Mekkora szerencsénk van! Karin Kuschik végre a nyilvánosság elé lép – ez nagyszerű! Hányszor áradoztam már erről a csodálatos nőről, és arról, hogy képes arra, hogy átalakítsa az embert. Hányszor, de hányszor könyörögtem neki, hogy tegye mindenki számára elérhetővé azt, amivel eddig csak vállalatokat és művészeket ajándékozott meg. Itt van hát a könyv, végre ezt is megéltük.

Karin több mint tizenöt éve ad nekem rendezői és dramaturgiai tanácsokat, részt vesz műsoraim, előadásaim és szemináriumaim szövegezésében; fejleszti színpadi jelenlétemet, és segítségemre van akkor is, ha interjút kell adnom. Legtöbbször vakon megbízom benne, ugyanis megvan benne az a különleges képesség, hogy belehelyezze magát a másik helyzetébe, a retorika mestereként pedig mindig egy lépéssel a többiek előtt jár. Együttműködésünk során nemcsak szakmailag, hanem emberileg is fejlődtem, mivel a Karinnal való találkozás egyben életvezetési tanácsadás is. Ma már pontosabban tudom, hogy mit akarok, hogy hogyan fejezzem ki magam világosabban, és hogyan legyek szuverénebb. Ehhez hasonlókat figyeltem meg sok más ügyfelénél is. És most itt van: Karin Kuschik koncentrált tudása egyetlen könyvben.

Előrebocsátom: Ez a könyv merő élvezet!

Azt természetesen már tudtam, hogy Karin szereti a hasonlatokat, hogy képes lendületesen és képekben kifejezni magát – pont ezért szeretem hallgatni is őt. Csodálatos, hogy ezt a tehetségét most szerzőként is bizonyítja. Mindez igazi élménnyé tette számomra az olvasást.

Szórakoztató, lényegre törő, gazdagító tartalom, amelynek igazsága megérint, és mindenki számára felbecsülhetetlen értékkel bír. Egyszerű, mégis működőképes kifejezéseket és mondatokat hoz – ezt bizton állíthatom, mivel néhányat már évek óta magam is használok. Sok vitától kíméltek meg. Olyan vitáktól, amelyeket korábban másokkal és saját magammal is folytattam.

„Use it or lose it”, azaz: „Használd, különben elveszíted” – hipnózisszemináriumaimnak ez a mantrája, tekintve, hogy agyunk valóban mindent elfelejt, amit nem ismétlünk rendszeresen. Ezért tetszik nekem, hogy ez a könyv nem a csendes, otthoni magányban való gyakorlásról szól, hanem egyenesen a frontvonalba visz. Ez azt jelenti, hogy az arra alkalmas pillanatban ki kell mondanunk egy bizonyos mondatot, még akkor is, ha ez nehéz. Cserébe viszont rendkívüli élményeket fogunk átélni és megtapasztalni. És pontosan erről szól a személyiségfejlődés: Új élmények és tapasztalatok szerzéséről.

Ugyanez a helyzet a hipnózissal is. Minél rendkívülibbet tapasztalunk, annál varázslatosabb lesz az élmény, és annál gyorsabban fejlődünk. Bűvészként és hipnotizőrként különösen tudatában vagyok, mekkora ereje van a nyelvnek. Az erőteljes szavak új gondolatokat, új mintákat és új élményeket tudnak kiváltani. Ezért érzem úgy, hogy a könyv mondatai közül van jó pár olyan, amelyek mintha apró hipnózisok lennének, mivel azonnal egy kellemesebb tudatállapotba visznek, vagy másként fogalmazva új, belső függetlenséget sugárzó gondolkodásmódba hipnotizálnak.

Mivel Karin tekintettel van embertársai idejére, tartózkodik a tartalom „felpumpálásától”, amely ritkán előforduló, kellemes meglepetés a szakkönyvek világában. Szórakoztató, hétköznapi történetekbe csomagolt, kompakt és meggyőző üzeneteket kapunk. Észre fogod venni, hogy alig fejeztél be egy fejezetet, már kezdenéd is a következőt, még akkor is, ha már éjfél is elmúlt. Ez a könyv olyan, mint egy sorozat, aminek a függőjévé lehet válni.

Jó szórakozást kívánok a könyvhöz. Leld örömödet ebben az 50 mondatban, amelyek könnyebbé tehetik az életedet.

Thimon von Berlepsch

BEVEZETÉS

Ezzel a könyvvel időt spórolhatsz meg. Olyan időt, amelyet egyébként félreértésekre, konokságra vagy saját magaddal való beszélgetésre pazarolnál, és olyan kerülőutakra tévednél, amelyek gyakran közvetlen drámához vezetnek. Aprócska, ám nagy hatású mondatok. Kijelentések, amelyek megkönnyíthetik életedet, mivel minden tipp felhívás arra, hogy őszintébbek, világosabbak, egyértelműbbek és hitelesebbek legyünk.

Ha az ötven tipp közül csak ötöt veszel át aktív szókincsedbe, nagy valószínűséggel már azzal is megváltoztatod az életedet – amelyet a külvilág és te magad is észre fogsz venni. Elvégre nem árt jó színben feltüntetni magunkat saját magunk előtt is.

A javaslatok némelyike felszabadítóan radikálisnak tűnik, míg lesznek kevésbé hangzatosak, vagy egyenesen banálisnak tűnők is. Ez teljesen szándékos, erről szól az egész. Gondold csak nyugodtan azt, hogy gyerekjáték lesz – pontosan ez a célom. Hogy az életünk könnyebb legyen.

Egyik kliensem éppen a minap használta a könyv egyik legegyszerűbb kijelentését annak érdekében, hogy túléljen egy családi rendezvényt – a jelenlévők teljesen ledöbbentek. Ez a megjegyzés a következő volt: „Ahogy az imént már megmondtam.” Egy rövid mondat az egész, amely mégis igen nagy feltűnést kelthet. Pontosan ezt a hatást fogjuk megtapasztalni újra meg újra. Könnyen használható és meggyőző hatású mondatokat hoztam el olvasóimnak. Létezhet ettől jobb kombináció?

Ha szeretnél tisztán látni, határt szabni, ha szeretnéd, hogy megbecsüljenek, akkor ez a könyv különösen hasznos lehet, mivel coachként az évek során megtanultam, hogy szinte minden téma ezekben gyökerezik. Nem számít, hogy a klienseim mivel keresnek fel, végül mindig az említett témák egyikénél kötünk ki, vagy akár mindháromnál. Ennek megfelelően a könyvben szereplő összes történet ebbe az irányba mutat: az önmagunkért való felelősségvállalás és az önvezetés irányába. Akit érdekel a személyiségfejlődés, automatikusan – tudatosan vagy nem tudatosan – kiköt ennél a témánál. Hogy hogyan viselkedik a kollégákkal, a kapcsolataiban, a házasságában, hogyan beszélget másokkal vagy saját magával. Az önvezetés elvezet a kevesebb egóhoz és a több énhez, és ez lesz a garanciája a nagyszerű, finom és alkalomtól független boldogságérzetnek, amit szuverenitásnak, belső függetlenségnek is nevezhetünk.

A mondatokat be lehet vezetni az adott beszélgetésbe, hogy megakadályozzunk egy vitát, vagy szánhatjuk önmagunknak, egyfajta belső üzenetként. Néhány ugyanis monológként váltja ki a legnagyobb hatást, és emlékeztető is lehet arra, hogy miről is van szó valójában.

Mivel legalább annyira feleslegesnek találom, mint amennyire sajnálom, hogy a legtöbb ember a tudását illetően óriás, míg a megvalósítás szempontjából törpe, ezért mindig arra törekedtem, hogy olyan egyszerűsítéseket alkossak, amelyekkel a tudást gyorsan, megbízhatóan és nyugodtan át tudjuk ültetni a gyakorlatba. Ezt fogod látni ebben a könyvben is.

„Annyira egyszerű! Ez tényleg működik!” – az a legnagyobb dicséret számomra, ha ezeket a szavakat hallom, és pontosan ez is a célom. Ezért adok a Felhívás című fejezetben olyan gyakorlati útmutatást, amellyel sikerülhet tartósan emlékezned mindarra, amire szeretnél. Ez a csodálatosan megnyugtató érzés akkor tölt el, amikor szétárad bennünk a belső függetlenség, mert ilyenkor tudjuk megtapasztalni, hogy valóban nyeregben vagyunk. Akkor, amikor a kifejezési eszközök egész tárháza a rendelkezésünkre áll, és amelyekhez bármikor hozzáférhetünk.

Mivel szeretem a történetmesélést, illetve példákkal megerősíteni üzeneteimet, így minden fejezetben igaz történeteket olvashatsz, hogy elmeséljem, hogyan született meg az adott mondat, milyen helyzetben ért aranyat, vagy mikor könnyítette meg valakinek az életét. A könyvben található összes történet igaz, de abból a szempontból mégsem, hogy a neveket, városokat, foglalkozásokat vagy helyszíneket megváltoztattam vagy felcseréltem. Ennek eredményeként olyan mixet alkottam, amelyben még az érintettek sem ismerik fel magukat. A titoktartás ugyanis becsületbeli kérdés.

Lehet, hogy furcsának tartod, és nem érted, hogy miért ugrálok folyamatosan az egyes megszólítási formák között. Az egyik percben azt mondom, hogy „te”, a másik pillanatban viszont már teljesen hivatalos hangnemet ütök meg. Első ránézésre úgy tűnik, mintha teljesen határozatlan lennék. De ez szándékos, ugyanis az 50 mondat bármilyen szituációban – a magánéletben és az üzleti életben egyaránt – megállja a helyét. Használhatod az idegenekkel való beszélgetéseid során, ahogyan akkor is, ha a barátaiddal, az ügyfeleiddel vagy a gyerekeiddel társalogsz. És mivel az ember általában nem tegezi le a főnökét, a lányát viszont nem magázza, így a könyvben a megszólítások színes keverékével fogsz találkozni.

A könyvet úgy terveztem meg, hogy teljesen szabadon lehessen olvasni – úgy, ahogyan szeretnéd. Nincs benne kronológiai sorrend. Minden fejezet önálló, ezért ide-oda lehet ugrálni a fejezetek között, sorrendben haladni, visszaugrani, gyorsan előreszaladni – minden lehetséges. Vannak, akik először áttekintik a fejezetcímeket, és azt választják, amelyik a leginkább megszólítja őket. Mások nem értik, mire ez a felhajtás, és azt teszik, amit az ember általában tenni szokott: fogják a könyvet, és elolvassák elejétől a végéig. Elvégre ez egy könyv. Számomra azonban egy kincsesláda is, amely konkrét helyzetekben konkrét megoldásokat kínál, ezért fontosnak tartom elmondani, hogy igenis szelektálhatsz, és kiválaszthatod azt, amelynek véleményed szerint hasznát veheted, például a holnapi megbeszélésen. De a véletlenre is bízhatod. Olvasd el azt a fejezetet, ahol a könyv éppen kinyílt. Amúgy is a fingerfoodok idejét éljük, hadd szolgáljak fel én is falatkákat. Egyetlen „falatka” elfogyasztása sem vesz igénybe tíz percnél többet. Akármelyik olvasási módot is választod, jó szórakozást!

1.

ÉN DÖNTÖM EL, HOGY KI IDEGESÍTHET FEL

Egy berlini hangstúdió tetőterében vagyunk, a hangulat kezd forrósodni. Egy ismert énekesnő menedzsere a zenei producerrel kiabál, aki visszaordít. Popsztárunk pedig ott áll középen, és nyugodtan kortyolgatja a latte macchiatóját és füstkarikákat fúj a levegőbe. Jómagam szövegíróként vagyok jelen. Lenyűgöz a viselkedése, ezért megkérdezem tőle, hogy hogyan tudja ebben a káoszban megőrizni a nyugalmát. Gondtalan mosollyal az arcán megvonja a vállát, majd így felel: „Én döntöm el, hogy ki idegesíthet fel.” Minden tiszteletem az övé. Ezt nem is gondoltam volna róla. Micsoda remek mondat. „Én döntöm el, hogy ki idegesíthet fel.” Egyértelmű volt számomra, hogy ezt a mondatot azonnal fel kell vennem a repertoáromba. Azóta már számtalanszor megkönnyítettem vele az életemet, ahogyan tette azt több száz kliensem is.

„A bosszankodásban az a bosszantó, hogy anélkül ártasz magadnak, hogy legalább másoknak a hasznára lennél” – mondta egyszer Kurt Tucholsky. Nagyon tetszik nekem ez a mondat, mert a harag szerintem is egy értelmetlen érzés, amely nem vezethet máshoz, csak még több haraghoz. Pont úgy, ahogyan az öröm örömet, a kétség pedig kétséget szül, a harag sem csinál mást, csak még több haragot gerjeszt. Éppen ezért nincs semmi értelme bosszankodni. Merészeld azonban ezt mondani annak, aki éppen az őrület határán van, mert zavarba hozták, aki magára veszi, vagy bármilyen okból támadásnak tekinti a dolgokat. Ilyen helyzetekben senki sem fogja azt mondani: „Oh, igen, ez egy nagyon okos mondat, most azonnal abba is hagyom a dühöngést, köszönöm a tippet!”

Tény, hogy a tudás vagy a belátás nagyon ritkán vezet viselkedésváltozáshoz, az ugyanis mindig az új hozzáállás eredménye. Pontosan ezért van akkora ereje az első mondatomnak: mert ez nem egy retorikai eszköz, hanem olyan kijelentés, amely egy magatartást, hozzáállást fejez ki. De hogyan, mikor érhetjük ezt el? Akkor, amikor – bár racionálisan értünk valamit, de – a dolog érzelmileg is megérint minket. Amikor valami felráz, és kiváltja azt az érzést, hogy mostantól mindenképpen valami teljesen újat akarunk megtapasztalni. Csak akkor hozunk hirtelen döntést, ha elég nagy a motivációnk. Onnantól kezdve viszont sok minden valóban könnyebbé válik.

Frankfurt am Mainban nőttem fel, így jól ismerem a tipikus hesseni mantrát: „Mielőtt felhúznám magamat, úgy döntök, hogy nem érdekel.” Ez egy nagyon hasznos hozzáállás, mert azon túl, hogy a nyugalmat helyezi előtérbe, egy nagyon fontos dolgot is kifejez: az önrendelkezést. Következésképpen azt jelenti, hogy ezzel a hozzáállással, bár komolyan vesszük a problémákat, de nem annyira komolyan, hogy átadjuk a saját érzéseink feletti hatalmat másoknak. De miért is kellene átadni azt egy olyan embernek, aki idegesít minket? És amúgy is, miért szeretnéd, hogy valaki más határozza meg, mikor és mit érzel? Hogy éjszaka álmatlanul forgolódj, és gondolatban e-maileket írogass, amelyeket a következő pillanatban már törölsz is?

Semmi értelme, mert egyrészt csak rontja a hangulatot, másrészt pedig az értékes időnkből vesz el. Mégis, milliószor megtörténik. Csak hogy tudd: azzal az energiával, amelyet az emberek világszerte arra fordítanak, hogy mások miatt bosszankodnak, gyaníthatóan egész városokat tudnánk tartósan kivilágítani. A helyzet az, hogy minden szituáció kétszer olyan stresszes lesz, ha mérgelődünk miatta, és háromszor olyan megterhelő, ha azon bosszankodunk, hogy bosszankodunk. Legalább a „házi készítésű” reakcióinkat hagyjuk békén.

Hogyan működik ez az egész? Típus kérdése? Szerencsére nem. Az izgatottság és a düh egyfajta mulasztás, amely a döntés hiánya miatt alakul ki. Különösen akkor, ha te is olyan vagy, aki szeret önállóan cselekedni, akinek fontos a szabadság és a felelősség – nos, akkor neked ez a fejezetcím bizonyára aranyat ér, és talán könnyebben át tudod ültetni a gyakorlatba, mint azt jelen pillanatban hiszed. Tisztázd magadban, hogy az csak egy illúzió, hogy a körülmények lehetnek a felelősek azért, ahogyan érzed magad. A valóságban ugyanis ez nem más, mint a te személyes reakciód a körülményekre. Ha szilárdan elhatározod, hogy mostantól te döntöd el, hogy ki vagy mi idegesíthet fel, akkor máris megtetted az első, igencsak nagyszerű lépést.

Köss egyezséget magaddal, hogy mostantól ez lesz az új mantrád: „Én döntöm el, hogy ki idegesíthet fel.” Legyen ez egyfajta alapzörej a rendszeredben, amelyet folyamatosan hallasz. Mert lehet, hogy ma még jól emlékszel rá, az emléke holnapra már elhalványul, úgy azonban semmit sem fog használni. Határozd el, hogy legközelebb, amikor kezdesz ideges lenni, nem reagálsz egyből. Azonnali reakció helyett inkább lélegezz, fújd ki a levegőt, majd belégzéskor emlékezz az új mondatra. Csak ezután döntsd el, hogy fel akarsz-e háborodni, vagy sem. Ha nincs kedved idegeskedni, akkor reagálhatsz például így: „Annyi mindent tudnék mondani, de rájöttem, hogy inkább a lényeges dolgoknál szeretnék maradni. Jó ez így neked is?” Vagy: „Nincs kedvem idegeskedni. Túl kimerítő számomra. Maradjunk inkább a lényegnél.” Vagy: „Aha. Érdekes. És most mitévők legyünk? Azt javaslom, hogy legyünk konstruktívak.”

Alapvetően azonban teljesen mindegy, hogy mit mondasz. De tényleg. Meggyőződésem, hogy sosem a következő szuperkifejezés a lényeg, még akkor sem, ha a legtöbben ragaszkodnak ehhez a tézishez. Tapasztalataim szerint a sikeres deeszkaláció mindig is abban a hozzáállásban rejlik, amit még azelőtt hívunk elő magunkban, hogy reagálnánk. Ha ez például az, hogy „magamra szeretnék koncentrálni”, akkor teljesen mindegy, hogy milyen finoman vagy egyszerűen fejezzük ki magunkat. Van, hogy az is jó, ha nem mondasz semmit. Ha azonban hagyjuk, hogy az izgalom a tetőfokára hágjon, akkor még a legkifinomultabb megfogalmazás sem vezet jó eredményre.

És ha a másik fél továbbra is folytatni akarja a dolgot, vagy, mondjuk, cukkol, amiért megőrizted a hidegvéredet, és például ilyeneket mond: „Mondj már valamit!”, vagy: „Na, nem akarsz kiborulni?”, akkor is ott van a lehetőség, hogy hátradőlj, nevess, gondolatban füstkarikákat fújj a levegőbe, és ezt mondd: „Oh, tudod…, hogy ki idegesíthet fel, azt bizony én döntöm el.”

MIT ADHAT NEKÜNK EZ A MONDAT?

BELSŐ FÜGGETLENSÉGET,
TISZTA LELKIISMERETET, IDŐT.

2.

NEM ELLENED, HANEM MAGAMÉRT TESZEM

Katja dühös. Táskáját a mellette lévő sárga székre dobja, és szinte ajtóstul ront a házba: „Azonnal el kell mondanom valamit. A tegnap estével kapcsolatos” – és beindul a sztorizás. Elmeséli, hogy amikor tegnap, egy sűrű, igencsak eseménydús nap után hazaért, nem vágyott másra, csak egy kiadós, forró fürdőre. Már órák óta erre készült. Kár, hogy a barátja pont tegnapra vett mozijegyet. Tom sosem csinál ilyet, amit Katja gyakran szóvá is tesz. Kényes szitu.

Katja erre eltökélten, és ennek megfelelően igencsak lényegre törően így szólt:

– Nagyon-nagyon sajnálom, de ma nem akarok semmi mást, csak egy forró fürdőt. Ma nem futja többre.

– Micsoda? Azt bármelyik nap csinálhatod! A mozijegyeket meg már kifizettem! – csattan fel Tom. Kizárt, hogy elkezdje engedni a vizet. Követi a fürdőszobába, és látja, hogy Katja hatalmas adag kék fürdősót zúdít a kádba.

– Szuper, sikerült elérned, hogy most már tényleg rosszul érezzem magam! – kiabálja túl a folyó víz zaját Katja, miközben még a víz is belespriccel a szemébe.

– Én? Szerinted ki rontotta el az estét? Amikor végre egyszer meg akartalak lepni! – Bumm. A fürdőszobaajtó becsapódik. Szívás az egész.

Talán te is keveredtél már ilyen vagy ehhez hasonló vádaskodásba: „Amikor ilyen vagy, akkor nagyon rosszul érzem magamat.” Vagy: „Te vagy az oka, hogy most rosszul érzem magam.” Persze, az eszkaláció pillanatában valószínűleg tényleg ezt hisszük – mert aki érez, annak van igaza. De később, hidegebb fejjel már tudnunk kellene, hogy ez aligha lehetséges. Mert végül is hogyan tudná bárki is tényleg elérni, hogy rosszul érezzük magunkat? Nekünk nincs is beleszólásunk? Nem nekünk kéne irányítani az egészet? Nem is mindig mi állítjuk elő a saját érzéseinket?

Úgy hangzanak, mintha szuggesztív kérdések lennének, és néhány bizony tényleg az is. Coachként természetesen meg vagyok győződve arról, hogy mindig mi magunk döntjük el, hogy hogyan érezzük magunkat – mondhatni, szakmai kötelességem ezt mondani. Te is így látod, vagy kicsit meginogsz? Hogy mit hihetünk, az nagyban függ stressztűrő képességünktől, tapasztalatainktól, amelyek természetesen a világról alkotott képünket is meghatározzák, ahogyan önbecsülésünk fejlettségi szintjétől is.

A fürdőkádas-mozis estére azonban egy másik mondatot szeretnék javasolni. Ez is hasonlóképpen hatékony, ám jelentősen analitikusabb: „Nem ellened, hanem magamért teszem.” Nagyon fontos szétválasztani, mivel ezzel egy jól látható vonalat tudunk húzni magunk és mások között. Egy vonalat, amelyet sokan gyakran figyelmen kívül hagynak, ami viszont egyhamar támadó viselkedéshez vezethet. És amikor az egész elkezdődik, akkor máris ott vagyunk a célozgatások kapujában. Ott pedig könnyen összekeveredik a te és az én, a szándék és a hatás, az igazság és az érzékelés. Egy vad koktél lesz az egészből. Ekkor már nagyon nehéz határvonalakat húzni. Hol érek véget én, és hol kezdődik a másik? Ki tudná megmondani pontosan…?

– Szeretnél moziba menni?

– Inkább itthon maradék.

– Most elrontottad az estémet!

Ez a rövid ütésváltás csak az egyik lehetőség arra, hogy meghatározzuk az este irányát. Mutatok azonban egy alternatívát:

Tom: Van kedved moziba menni?

Katja: Milyen kár, hogy ma egyáltalán nem jó nekem. Teljesen kimerültem, egész nap arra vágytam, hogy végre beülhessek a fürdőkádba.

Tom: Nagyszerű, pont, amikor most az egyszer jegyet vettem, mert vettem ám.

Katja: Micsoda pech, így meg végképp nagyon sajnálom, de nekem tényleg most így lesz jó. Köszönöm a szándékot! Szép volt tőled.

Tom: Most tényleg ezt akarod velem csinálni?

Katja: Veled? Ezt tényleg nem ellened teszem, hanem magamért. Ez pedig egy óriási különbség.

Így is történhetett volna. Ha Tom továbbra is azt akarja hinni, érezni, hogy őt támadták be, akkor rendben, legyen úgy. Az idegeskedés önkéntes. A barátnőjének viszont tiszta lesz a lelkiismerete egy ilyen beszélgetés után. Ez is önkéntes.

A lehető leggyakrabban tedd világossá saját magadnak, hogy jelentős különbség van aközött, amikor valaki ellened tesz valamit, és amikor magáért. Érdemes ezt a következő nagyobb idegeskedés előtt felülvizsgálni. Sok felesleges konfliktust ügyesen elkerülhetsz ezzel – vérmérséklettől függően saját magaddal, és másokkal is.

„Nem ellened, hanem magamért teszem” – ez egy olyan mondat, amelyet a kijelentés mindkét végén lévő embernek ajánlanék; azoknak, akik a jövőben szeretnék ezt kimondani, akik szeretnék elhatárolni magukat, és azoknak is, akiknek meg kell tanulniuk, hogy hogyan kell egy kijelentést meghallgatni. Tapasztalataim szerint főleg azoknak hasznos, akik hajlamosak mindig mindent magukra venni. El kellene végre hinniük, hogy van olyan, hogy egy adott kifejezés valóban nem ellenük irányul.

Ha úgy érzed, hogy ezek a gondolatok megszólítanak, és azt veszed észre, hogy némi energiaelakadás van, miközben azt szeretnéd, hogy ez a típusú energia szabadon áramoljon, akkor ugorj a 17. vagy a 42. mondatra. Ezekben is arról van szó, hogy hogyan válasszuk le magunkat az adott helyzetről: „Úgy vélem, ez a te problémád”, illetve „Ezt inkább nem veszem magamra” – így hangzanak a mondatok, amelyek hasonlóan felszabadító hatással bírhatnak, mint az, amelyet Katja a fürdőkádas eset óta minden egyes alkalommal sikeresen alkalmaz.

És ha a dolgok másként alakulnak, és úgy érezzük magunkat, mintha ránk támadtak volna? Akkor egyszerűen csak képzeljük el, hogy beszélgetőpartnerünk épp elmagyarázza, hogy a döntésének semmi köze nincs hozzánk, hiszen a mottó szerint: „Nem ellened, hanem magamért teszem.” Így valószínűleg sokkal jobban viseled a történteket.

MIT ADHAT NEKÜNK EZ A MONDAT?

EGYÉRTELMŰSÉGET, MEGÉRTÉST, HARMÓNIÁT.

3.

BOCSÁNAT

Mennyivel könnyebb lenne az élet, ha a saját nyelvén mindenki használná a három legfontosabb szót, azokat, amelyek minden útikönyvben közvetlenül a „Jó napot” alatt szerepelnek: „Köszönöm, kérem, bocsánat”, és amelyeket többnyire még az idegen nyelvektől ódzkodók is elsajátítanak és használnak nyaralásuk alatt. De vajon saját anyanyelvükön is? Sajnos úgy tűnik, hogy a mindennapi szóhasználatból nagyon is hiányoznak ezek a szavak.

A következő eset a minap történt meg egy élelmiszerboltban. Egy férfi a bevásárlókocsijával a pénztárhoz igyekezett, miközben a bevásárlólistáját böngészte, majd nekitolta a kocsit egy, a már a sorban álló nő sarkának. A nő felkiáltott, a férfi ijedten húzta vissza a bevásárlókocsit. A nő a lábát szorongatta, mire a férfi felháborodottan így szólt: „És akkor mi van? Az olvasószemüvegem van rajtam!” Viselkedés-lélektani szempontból nagyon érdekesek tudnak lenni a bevásárlások.

Ugyanebben az üzletben, közvetlenül a palackvisszaváltónál voltam tanúja egy olyan kijelentésnek, amelyet mindig megrökönyödéssel fogadok – talán te is. Egy nő, aki láthatóan meggondolta magát, hátralépett néhányat, és nekiment egy másik nőnek. Erre a nő: „Hoppá!” Mire a másik: „Vigyázzon már!” Mire az első: „Jó, de nincs hátul szemem!” Minden alkalommal letaglóz ez a mondat, ugyanis pont azért kellene hátrafordulnia az embernek ilyen helyzetekben, ahelyett, hogy hátrafelé sétálna, mert nincs szeme hátul. De végtére is, valahogy muszáj a másikat hibáztatni azért, amiért összeütköztek.

Miért érezzük úgy, hogy jobb mentegetőzni, mint egyszerűen bocsánatot kérni? Nem fordítva kellene lennie? A bocsánatkérés nem tűnik velünk született, ősemberi reflexnek. Nemrég tűnt fel nekem, hogy sokakban nincs meg a késztetés arra, hogy kimondják. Vannak, akik egyenesen képtelenségnek tartják. Természetesen ez nagyban függ attól is, hogy gyerekkorunkban milyen tapasztalatokra tettünk szert ezzel kapcsolatosan.

„Azonnal odamész, és bocsánatot kérsz attól a fiútól! Ilyesmit nem lehet csinálni. Most pedig fogjatok kezet!” – szidta meg fiát nemrégiben egy anya a játszótéren. Aztán amikor a nagyjából négyéves fiú elkezd lefelé bámulni, akkor jön a következő felszólítás: „Nézz a másik szemébe, hogy látszódjon, hogy komolyan gondolod! Mi a varázsszó?” Na igen, így is lehet nevelni, megértés helyett fojtogatással. Ezek után már nem is találom olyan furcsának, hogy az olvasószemüveges férfi nem ezt mondta az ütközés után: „Oh, bocsánat! Nagyon fáj? Nagyon sajnálom!”

Természetesen csak akkor tudunk egy adott nyelven beszélni, az adott szavakat használni, ha azt valamikor megtanultuk. Mindig is úgy gondoltam, hogy kényelmes megoldás, ha a gyermekkori mulasztásokat átvisszük felnőttkorunkba, hogy ott ürügyként használhassuk a viselkedésünkre. Senki sem tanította meg nekünk gyerekként, hogy hogyan kell bocsánatot kérni? Ez természetesen nagyon sajnálatos. Akkor viszont most kell megtanítanunk rá magunkat – ez lehetséges, hiszen felnőttkorban is tudunk tanulni. It’s Never Too Late to Have a Happy Childhood (Soha nincs késő a boldog gyermekkorhoz) – ez a címe Ben Furman könyvének, amely már önmagában véve is megnyugtató, és csodálatosan ígéretes számomra.[1] A lényege röviden az, hogy mindig fel lehet zárkózni.

Ha te is azok közé tartozol, akiknek nehezére esik a bocsánatkérés, akkor talán azzal ösztönözhetlek arra, hogy mégis megtedd, hogy világossá teszem: a bocsánatkéréssel te nyerhetsz a legtöbbet. Amikor ugyanis bocsánatot kérünk, valójában leveszünk egy terhet saját vállunkról, amely természetesen megkönnyebbüléssel jár. A szőrszálhasogatók erre valószínűleg azt mondanák, hogy a bocsánatkérés önmagában semmit sem ér, mert azzal nem nyerjük el a másik bocsánatát automatikusan, csakis akkor, ha azt a másik fél valóban megadja nekünk. Ettől függetlenül azonban a legtöbb, amit tehetünk, hogy bocsánatot kérünk. Ez így van. Maradjunk annyiban, hogy a „bocsánat” ott kell hogy legyen az ember szótárában. Az teljesen mindegy, hogy hogyan fejezzük ki magunkat. Mondhatjuk egyszerűen csak azt, hogy „Bocsánat”, de fogalmazhatunk így is: „Meg tudsz nekem bocsátani?” Bármelyiket is választjuk, mindkettő felszabadító. Ezzel azt fejezzük ki, hogy beláttuk a hibánkat, hogy sajnáljuk, vagy hogy megvan bennünk a hajlandóság arra, hogy valahogyan jóvátegyük. A lényeg, hogy mondjuk minél gyakrabban, és fordított esetben fogadjuk is el, ha a másik bocsánatot kér tőlünk. Ne ezekkel jöjjünk: „Nem nagy ügy, ne aggódj emiatt!” Vagy: „Említésre sem méltó!”

Vannak, akik meglehetősen bonyolultan közelítenek a bocsánatkérés felé. Virágot küldenek, vagy drága ékszereket vásárolnak. Ilyenkor legfeljebb annyit tudnak kifacsarni magukból: „A tegnapi miatt.” Persze ez is jobb, mint a semmi, és az is lehet, hogy egy ékszertől picit tényleg jobban érzed magad. Azon a tényen viszont semmit sem változtat, hogy sokkal könnyebben a tükörbe tudna nézni az ajándékozó, ha a megfelelő szavakat is hozzáfűzné.

Az egyik kliensem, hívjuk Utének, éveken át kapta ezeket a bocsánatkérő ajándékokat. „A tegnapi miatt” – a férje esetében ez felért volna egy beismeréssel. Ekkora vallomást nagyon ritkán tett. Ehelyett általában csak ezt motyogta: „Tudod, hogy miért…” Persze ez is egy módja a dolognak. Aztán Ute egyszer csak lelépett. Örökre. Az éj leple alatt elköltözött. Otthagyta viszont az összes nyakláncot, karkötőt, gyűrűt.

Persze nem mindig az elköltözés a megoldás, ha a párunk nem tud kibújni a saját bőréből. De mégis mit tehetünk azokban a pillanatokban, amikor igazságtalanságot tapasztalunk, megbántva érezzük magunkat, bocsánatban reménykedünk, amit a másik nem hajlandó megadni? Mi történik, ha hiányzik a másikból a belátás, vagy ha a makacssága az útjában áll, vagy ha erősebben dolgozik benne a „mindig nekem van igazam”, mint a bátorság, hogy beismerjen valamit? Sokakat az őrületbe kerget, amikor nem érkezik meg a bocsánatkérés. Hogyan reagáljunk ekkor?

Az ötletem a következő: Hagyd, hogy a következő mondat jó mélyre hatoljon a gondolataidba. Számomra ennek akkora ereje van, hogy azonnal képes lecsillapítani elvárásainkat: „Az élet sokkal könnyebb lesz, ha elfogadjuk azt a bocsánatkérést is, amelyet sosem kaptunk meg.”

MIT ADHAT NEKÜNK EZ A SZÓ?

MEGKÖNNYEBBÜLÉST, EGYÉRTELMŰSÉGET,
TISZTA LELKIISMERETET.

JEGYZETEK

[1] Ben Furmann: It’s Never Too Late to Have a Happy Childhood. BT Press, 1998. Ez a könyv a pszichoterápia száz mesterművének egyike.