A kaszinó megtelt kikapcsolódni vágyó emberekkel. A csillogó-villogó gépek hosszú láncolata sajátos hangulatot teremtett, amely szinte megbabonázta az odalátogatókat.
Volt a teremben minden, amire egy szerencsejátékosnak
szüksége lehet, a legtöbben mégis a helyiség középső
része felé fordították a tekintetüket.

Ákos, a krupié, aki alig néhány hónapja dolgozott
a kaszinó izgalmas világában, útjára indította a golyót.
A rulettkerék felgyorsult, a számok között pattogó kis
gömböcske pedig folyamatosan változtatta az irányát.
A másodpercek lomhán pörögtek, a forgás pedig
idővel lelassult, majd pár pillanat múlva az is kiderült,
hogy melyik a kiválasztott rubrika.

– Fekete tizenhetes – kiáltott fel Ákos, és örömmel
konstatálta, hogy végre megtört az átok.
A fekete tizenhetes átka, amelyet egykor a komor
ábrázatú nyomozó szabadított rá a házra.

1982

Őrjítő falak.

Három méter szélesen és öt méter hosszan.

Szürkén és élettelenül.

Úgy vágyna végre egy kis fényre, egy kósza reménysugárra, amely kiszabadítaná a testét a börtön sivár világának fogságából. Először az álmatlanság érkezett meg az életébe, majd vele együtt jött a depresszió és a magány. Ez utóbbira mégis megváltásként tekintett. A sötét alakok között, amelyek állandóan körbeveszik a börtönben, a magány az egyetlen mentsvára. A gondolatok kiszakítják a magas falak közül, távolra repítik, oda, ahol harmatos a fű, zöldek a fák és szemet gyönyörködtetők a színes virágok. Egy távoli világba, amely egyszer az övé is volt. Milyen érdekes, hogy az ember akkor jön rá igazán, milyen csodálatos is a szabadság, ha végleg elveszik tőle! Ő imádott szabadnak lenni. Körbe akarta utazni a Földet, meg akarta csodálni minden rejtett zugát, a távoli világokat, a hegyeket, az óceánokat, a természet birodalmának legszebb tájait, miközben érezni, szagolni, tapintani és hallani akart mindent. Elképzelte, hogy milyen lehet úszni a kéklő korallzátonyok közt, megízlelni a sós víz ízét, eggyé válni vele. Örök emlékeket akart, amelyeket nem felejthet soha, de ebből már semmi sem valósulhat meg.

A falakra emelte a pillantását, és a végtelen mélynek tűnő szürkeséget figyelte. A színek helyett a színtelenség maradt neki. Az élet helyett a halál. Genetikai rendellenesség. Csak így gondolt azokra a belénk kódolt hibákra, amelyek megfosztották őt az álmaitól. Fösvénység, bujaság, irigység, harag. Harag, ami a bosszú előszobája. A bosszú, amely miatt életfogytiglani börtönbüntetésre ítélték.

Balogh József felült a rozoga vaságyon, és a cellaajtó sötét körvonalait vizslatta. Minden éjjel így tett, mikor nem tudta álomra hajtani a fejét. Nézte az apró repedéseket, és eljátszadozott a menekülés gondolatával. Milyen csodás is lenne, ha képes lenne átváltozni egy jelentéktelen kis bogárrá! Gyorsan kiröppenne a kukucskáló alig pár milliméteres lyukán, és végleg elillanna a messzeségbe. Összekulcsolta a kezét, és ezúttal a plafonra nézett. Pár méterrel felette a csillagokat láthatná. A millió ezüstös fénycsóvát, amelyek végtelen hosszan terülnek el az égbolton. Gyönyörű lehet.

Nagyot sóhajtott, majd visszafordult a falak felé, és behunyta a szemét. A börtönben az embernek két lehetősége van. Az egyik, hogy teret enged a gonosznak, és megpróbál túlélni. Ez egy beolvadási folyamat, amely enyhíti az egyedüllét érzetét. A gyengéket eltaposni, az erőseket szolgálni. Ezt az ősi törvényt nem lehet kijátszani, maximum megkerülni, de ez a kerülőút gyakran visszafordíthatatlan károkat okoz, ugyanis a másik lehetőség a magány okozta őrület volt. Ha gyilkosokkal kell együtt élned, akkor bizony sok esetben inkább ezt az alternatív utat választod. Ez az úgynevezett élet nélküli élet. Amikor hagyod, hogy megüssenek, eltapossanak és megfosszanak mindentől, ami egy embert érző lénnyé tesz.

Gyakran hangoztatják, hogy a szem a lélek tükre. Itt, a pokolban ez fokozottan igaz, így József mindig kerülte a szemkontaktust. Ez volt az ő egyetlen törvénye, amelyet betartott. Persze annak idején, amikor bekerült ide, még nem volt felvértezve ezekkel a tapasztalásokkal. Egyszer, amikor az udvaron töltötte a napi egyórás pihenőjét, három férfi állta körbe, és a múltjáról faggatták.

– Mit tettél? Mi a bűnöd?

József megállt, felnézett, és abban a pillanatban rádöbbent, hogy a tekintet mindig elárulja a félelmet. Az elítéltek tettek néhány lépést felé, felhúzták az orrukat, mint a szagot fogott ragadozók, aztán csendesen figyelték, ahogy eloldalgott. Két nappal később a cellájából kilépve az egyikőjük leütötte egy vascsővel, a másik kettő pedig ráugrott, és addig verték, amíg el nem ájult. Hogy miért? Hát a múltja miatt. Olyan bűnök miatt, amelyeket nem követett el, hiszen nem erőszakolt és nem ölt. A börtönben a rabok már a bekerülése napján tisztában voltak vele, hogy miért került oda, de igazán csak akkor ismerték meg, amikor mélyen a szemükbe nézett. Ha nem nézel oda, nem tudják meg, hogy ki is vagy valójában, és akkor talán van esélyed, mivel a kiszámíthatatlanságtól mindenki fél, még a legördögibb teremtmények is. Bolondság, ha azt hiszed, hogy egy ilyen helyen vannak olyanok, akik eltapossák a rosszakat, megvédik a kiszolgáltatottakat, felszólalnak az igazságtalanság ellen. Egyszerűen ők sem ostobák, és tudják, hogy ha nem alkalmazkodnak a hierarchikus láncolathoz, akkor ugyanúgy végzik, mint azok, akiknek a védelmére kelnének.

És hogy kik vannak ennek a hierarchiának az alján? Kik azok, akiktől büntetlenül el lehet venni az emberi méltóságukat? Az erőszakolók és a pedofilok. Balogh József az első másodpercben megérezte, hogy erről a helyről akkor sem kerülhetne ki élve, ha maga a miniszterelnök kegyelmezne meg neki. A börtönmaffiát az izgatta fel, ha hatalmaskodhat mások felett, és erre tökéletes alanyt szolgáltattak azok, akik még a börtönőrök védelmét sem élvezhették. Az ellenük irányuló brutalitásra nincsenek szankciók, nincs magánzárka, csupán néhány jelentéktelen szóbeli figyelmeztetés.

Balogh József felült, és a kezébe fogta a naplóját, amelyet akkor kezdett el írni, mikor bekerült erre a helyre. Odalapozott az első oldalra, és felidézte azt az átkozott napot, amikor elkezdődött a hanyatlása. Szombathelyen lakott egy szűk utca félreeső házában, közel a Csónakázótóhoz. Aznap reggel idegesebb volt, mint általában. Gimnáziumigazgatóként mindig is nagy volt rajta a nyomás, de az utóbbi hetek történései és a fülébe jutott információk különösen aggasztották. Egy négytagú fiúcsapat molesztálni kezdte Jankát, egy gondos, köztiszteletben álló családból származó lányt, aki akkortájt iratkozott be az iskolába. Ennek eleinte nem tulajdonított nagy jelentőséget, hiszen a gyerekek gyakran gonoszkodnak egymással, amire sokszor adódott példa a korábbiakban. Piszkálódnak, udvarolnak, kiközösítenek, végül pedig felnőnek, ez hozzátartozik az élet természetes körforgásához. Azok a srácok azonban nem olyanok voltak, mint a többi társuk, amivel akkor szembesült igazán, amikor behívatta őket az igazgatói irodába. Ott álltak előtte mind a négyen, és gúnyosan mosolyogtak, mintha csak kis csibészséget követtek volna el, holott szó sem volt erről. Jankát levetkőztették anyaszült meztelenre a sportcsarnok öltözőjében, és azt követelték tőle, hogy térdeljen le előttük, és elégítse ki őket. Balogh József azonnal ki akarta rúgni a fiúkat az iskolából, ám még aznap este kapott egy telefont, amelyben közölték vele, hogy az ügy nem kerülhet a nyilvánosság elé. Mint kiderült, az egyik srác egy komoly befolyással bíró politikai személyiségnek a gyereke volt, aki megfenyegette, hogy ha lépni mer az ügyben, akkor őt fogják felelősségre vonni, és eltávolítják az intézmény éléről. József úgy döntött, hogy először elbeszélget a fiúkkal, és amennyiben megbánást tanúsítanak, hajlandó elállni a további szankcióktól. A srácok egymás mellett álltak, majd az egyikük, aki minden bizonnyal a falkavezér lehetett a csapatban, kilépett a sorból, és egészen közel sétált hozzá. Ezután megállt közvetlenül előtte, sötét tekintetét mélyen a szemébe fúrta. Ijesztő volt. József akkor szembesült először a tekintet roppant erejével. A fiú, akit a társai csak Sakálnak hívtak, kimért hangon közölte, hogy ők nem csináltak semmit, Janka hazudott róluk, ha pedig szükségét érzi, akkor mind a négyen írásos vallomást tesznek a lány ellen. József látta a fiúkon, hogy majdnem elnevették magukat, főleg Sakál, akinek, miközben kiejtette a szavakat a száján, a mimikája, a gesztusai szöges ellentétben álltak a mondandójával: a testbeszédével szinte az arcába vágta, hogy igen, mi voltunk azok, de te, nyomorult öregember, semmit sem tudsz tenni ellenünk.

József tehetetlennek bizonyult a csapattal szemben, de bízott benne, hogy ezzel az intő jellegű beszélgetéssel elejét tudja venni a további zaklatásoknak. Pár nappal az eset után mégis bekövetkezett az, amitől a legjobban tartott: Janka osztályából egy diáklány felkereste, és beszámolt egy szörnyű esetről, ami alig pár méterrel a tulajdon irodája mellett történt. Jankát, akit a fiúk a mellékhelyiségig követtek, a bezárt ajtók mögött megerőszakolták. Gyomorforgató volt végighallgatni, hogy milyen pokoli hidegvérrel kényszerítették a perverz kívánságok teljesítésére. Ereszkedj térdre. Könyörögj. Szólíts uramnak. József olyan őrjítő dühvel azelőtt még sohasem találkozott, mint akkor, hiszen azok a beteg kölykök örökre bemocskoltak egy kiszolgáltatott emberi élőlényt, ráadásul ő mindvégig ott ült a tragikus eseményektől alig egy karnyújtásnyira.

Janka osztálytársa ott ült vele szemben az irodájában. A törékeny, tizenhat éves lány. A szemtanú. József percekig némán meredt maga elé, majd megkérte Ágnest, hogy részletesen ismételje el a történteket. A lány lesütötte a szemét, és engedelmeskedett a kérésnek. A halk, vékony hangja még sokáig ott visszhangzott a fülében. A borzalom pedig vele maradt. Örökre. Mert ez bizony az volt. Az ő saját borzalma. Csendben hálát adott az égnek, hogy Ágnest nem vették észre a másik fülkében. Belegondolni is szörnyű, milyen nehéz lehetett tehetetlenül végighallgatni ezt az egész szörnyűséget. Hiszen ki az, aki egy ilyen helyzetben felfedné magát? A szomszédos vécé vékony falai mögött elbújó lányban legalább volt annyi bátorság, hogy jelentkezett nála.

És ez volt az a pillanat, amikor József elkövette a legnagyobb hibát: ahelyett, hogy emberi kötelességének eleget téve azonnal hívta volna a rendőrséget, saját maga próbálta meg elintézni az ügyet. Nem akart megelégedni azzal, hogy a fiúkat javítóintézetbe dugja. Nem, ő sokkal jobban meg akarta büntetni őket. Meg akarta mutatni a társadalomnak, hogy ezek a gyerekek romlottak. Bosszút akart állni…

2015. december 25.

Karácsony napja a keresztény családok többségénél az önfeledt boldogságról szól. A gyerekek vígan nyitogatják a fa alá rejtett ajándékokat, míg a felnőttek az év végével beköszönő nyugalmat élvezik: az otthonokat békesség járja át, az étkezőasztalokat sütemények díszítik, vidám dalok, hangulatos fények és hangos nevetés tölti meg a házak falait. Ám vannak pillanatok, amikor a veszteség felülírja a szokásokat, amikor a gyász és fájdalom száműzi a jókedvet.

Nagy Konrád, az Országos Rendőr-főkapitányság egykori vezetője sötét dolgozószobájában üldögélt, és szebb napokat is látott íróasztala fiókjában matatott. A poros lapok, amelyek fél évvel ezelőtt kerültek végső helyükre, most egyesével ott tornyosultak az asztalán, hogy újra felfedjék pályafutása legmegrázóbb ügyének sötét részleteit.

Konrád óvatosan szétválogatta a dokumentumokat, időrendbe rendezte őket, majd a legkorábbitól kezdve átolvasta őket egészen az utolsó előtti lapig. Mélyeket lélegzett, ahogy a legfelső jelentésre emelte a tekintetét, és egy másodpercre elfogta a kétely. Pontosan tudta, hogy az alig pár soros írás mélységes fájdalommal fogja eltölteni, mégis ellenállhatatlan késztetést érzett arra, hogy újra magába szívja azokat a szörnyű szavakat, amelyek örökre beárnyékolták az életét. A kezével óvatosan végigsimított a lap érdes felületén, majd az asztali lámpa halvány fénye alatt olvasni kezdett:

Sorozatgyilkossági ügy – privát feljegyzés – írta Nagy Konrád országos rendőrfőkapitány.

Várnay Benett, az Országos Rendőr-főkapitányság legeredményesebb nyomozója 2015. 04. 07-én a Normafa erdős területén rátalált a média által Kaméleonnak nevezett sorozatgyilkosra, aki középkorú, férjezett nőket gyilkolt meg rendszeres időközönként Budapest belvárosában. A szembesítés során Benett éles szóváltásba keveredett az elkövetővel, ami – habár azóta sem nyert megerősítést – tudatos figyelemelterelési terv részeként lehetőséget biztosított Wágner Krisztián nyomozónak (azóta országos rendőrfőkapitány), hogy észrevétlenül a gyilkos mögé kerüljön, majd a megfelelő pillanatban lefegyverezze.

Közel tíz perccel később, a rendfenntartó szervek helyszínre érkezése után őrizetbe vették az elkövetőt, ám mielőtt a letartóztatást szakszerűen végrehajthatták volna, Várnay Benett újra feltűnt a helyszínen, törvénytelenül eltulajdonította kollégája, Wágner Krisztián fegyverét, majd ez idáig ismeretlen okokból fejlövéssel végzett a megbilincselt Kaméleonnal.

A későbbi nyomozás rávilágított arra, hogy Benett ítélőképességének torzulását egy telefonhívás idézte elő, amelyben korábbi élettársa, Sebestyén Natasa informálta őt kislányának eltűnéséről. Benett feltételezhetően úgy gondolta, hogy Sebestyén Anna a sorozatgyilkos utolsó áldozata, ám ez a hipotézis egyelőre nem megerősített, a lány holttestét nem találták meg.

További feljegyzések:

– A halála előtt a sorozatgyilkos beismerte, hogy ő áll a kislány elrablása mögött.

– Zvér Eszter a nyomozás során elszenvedett sérülései után tovább folytatta a munkát az Országos Rendőr-főkapitányságnál.

– Wágner Krisztiánt hivatalosan is kinevezték országos rendőrfőkapitánynak.

– Várnay Benettet szándékos emberölés vádjával tizenöt év börtönre ítélték, amit a Budapesti Fegyház és Börtön intézetében kell letöltenie.

Konrád levette az olvasószemüvegét és megdörzsölte a halántékát. Kívülről ismerte a kirakós minden apró részletét, mégis mindig elborzadt attól, ahogy összeállt előtte a teljes kép. Benett jó ember és még jobb nyomozó, mégis elbukott a legfontosabb pillanatban. Gyakran feltette magának a kérdést, hogy miként történhetett ez meg, válaszra azonban sosem lelt. Ez az elviselhetetlen, nagyképű, szabálykerülő alak, aki a zsenialitásával kivívta környezete csodálatát, egyszerűen képtelen volt uralkodni az indulatain. Néha arra gondolt, hogy talán így volt megírva a sorsában. Aki az élet bizonyos területén kiemelkedően jól teljesít, az máshol kudarcra van ítélve.

A mérleg nyelve.

Egy másodperc, egy megfeszülő ujj a ravaszon, aztán mindennek vége.

Tizenöt év börtön.

És az egyensúly visszaáll.

Konrád fél éve találkozott utoljára régi barátjával, Várnay Benettel, aki ma már egy fegyház lakója.

Fogta a tollát, és felkanyarított még egy sort a lap aljára:

A kislány holttestét a mai napig sem találták meg – 2015. december 25.

***

Wágner Krisztián hátradőlt a fotelben, és elégedett mosollyal a szája szélén kézbe vette a gyümölcslevét, miközben azon gondolkodott, hogy az élete talán nem is alakulhatott volna szebben. Karácsony van, az utcákat vékony hótakaró borítja, ő pedig az óriási családi házában a közel másfél méteres LED kijelzőn ostoba karácsonyi műsorokat néz. A kandallóban a tűz apró szikrákat vet, a meleg pedig belengi az egész helyiséget. Igen, kétségtelenül ez maga a kibaszott tökéletesség.

Fogta a távirányítót, és az RTL Klubra kapcsolt, ahol a Reszkessetek, betörők! második részét vetítették. Ivott egy kortyot, és elégedetten felsóhajtott. Vannak dolgok az életben, amik soha nem mennek ki a divatból. Tisztán emlékezett rá, hogy gyerekkorában mekkora hatással volt rá a szőke hajú kisfiú, aki egymaga szembeszállt a két banditával, és megvédte az otthonát a betolakodóktól. Akkoriban ő maga is olyan bátor akart lenni, mint Kevin. Hm. A hős lovag, aki leszámol a gonosszal. Már csak be kellene festenie a haját szőkére, és kurvára valóra válna az álma.

Halkan felhorkantott a bizarr gondolattól. Ha nem is vált hős lovaggá, de országos rendőrfőkapitányként majdnem elérte a céljait. Legalábbis egy kis időre. Habár teljesen egyértelmű volt, hogy Konrád távozása után ő kapja meg a posztot, mégis hatalmas elégedettséggel töltötte el, amikor hivatalosan is beiktatták, és főkapitány lett. Gyerekkorában a szülei arra tanították, hogy akarattal csak bizonyos magasságokig lehet eljutni, de a tehetség mindig utat tör magának. Márpedig a képességei már egészen korán egyértelművé tették, hogy ő, Wágner Krisztián sokra hivatott. Vetett egy pillantást a helyiség falára, amelyet különböző oklevelek, érmek és kupák borítottak. A legkorábbit ötévesen kapta, amikor megnyert egy helyi futóversenyt Győrben. Emlékezett rá, hogy úgy rohant, mintha az élete múlna rajta, mert egy srác végig a nyomában loholt: a rocker fiú, feketébe öltözve, alig pár lépéssel lemaradva. Végül annyira meghajtotta, hogy mikor átszelte a célvonalat, összeesett. Talán az volt az a pillanat, amikor a győzelem iránti vágy teljesen beleivódott a lényébe. Néha, ha hátrapillant, még manapság is ott látja a fiú grimaszba torzuló arcát. És most, évekkel később, amikor a testületnél a távozó rendőrfőkapitány utódját keresték, senkit sem ért meglepetésként a kinevezése. Határozott jellem, karakán szónok és kiváló nyomozó – a belügyminiszter ezekkel a jelzőkkel illette a ceremónián, bár Wágner magában annyit azért még hozzátett, hogy és a leghelyesebb férfi.

Persze sohasem vallotta volna be nyilvánosan, de kapóra jött neki a sorozatgyilkossági ügy és annak elképesztő végkimenetele. Fél évvel ezelőtt két legyet ütött egy csapásra: ő lett az ország megmentője, míg Várnay elásta magát a saját sírjába. Drámai befejezés volt, ezt még ő sem vitatta. Ott állt az autó mellett, aztán a következő pillanatban odaugrott mellé Várnay, és kikapta az övéből a fegyvert. A lövést a mai napig a fülében hallja, ha minden elcsendesül körülötte. A vér beterített mindent. Az egész olyan volt, mintha lassított felvételen látná a képkockákat. A Kaméleon tágra nyílt szemmel oldalra dőlt, a többi rendőr arcára pedig elképedt, már-már gyermeki döbbenet ült ki. Először ő is elborzadt, aztán valahol a lelke mélyén mégis megkönnyebbülést érzett. Várnay volt az egyetlen, aki ha csak egy hangyányit is, de veszélyeztethette volna a végső kinevezését. Az alkoholista, drogos, lepukkant nyomozó, aki mégis rendelkezett olyan tudatalatti benyomásokkal, amelyekkel mások nem. Van, amikor a tehetség rossz helyen veti meg a lábát, gondolta, de ez már az események tükrében teljesen mindegy. Még ha Benett vetekedett is a képességeivel, az elsütött pisztoly a kezében gondoskodott róla, hogy a helyzet végérvényesen megoldódjon magától.

– Kicsi szívem, hoznál még egy kis süteményt? – Wágner felemelte az üres tányért, és oldalra sandított.

A szőke hajzuhatag egy kicsit megemelkedett, majd a lány halkan odacsúsztatta elé a saját jól megpakolt tányérját, aztán tovább folytatta az olvasást. Wágner megpróbált egy pillantást vetni a gyűrött oldalakra, de a ráfonódó csonka ujjak eltakarták előle a lényeget.

Visszafordult a tévé felé, és a szájához emelt egy újabb falatot. Kevin épp a New York-i utcák rengetegében próbált eltűnni az őt üldöző két fickó elől. Milyen sablonos ez a film ennyi idő távlatából, gondolta. A világ megújul, a régi, elavult dolgok helyét a modern, mai alkotások veszik át. Wágner Krisztián mint rendőrfőkapitány, suttogta maga elé, és ismét elmosolyodott. Már csak egy lépésre volt a csúcstól. Egy apró, kicsi lépésre.

A következő harapás után ismét oldalra hajolt, és megsimogatta a lány sápadt bőrét. Néha, amikor lopott pillantást váltottak, még mindig látta a szemében a kínt, amelyet a sorozatgyilkos sanyargatása okozott. Valami elveszett a tekintetéből, és úgy általában a személyiségéből, amit a beeső vállak, a halvány bőr és az üres tekintet tett nyilvánvalóvá. Persze neki így is tetszett. Wágner Krisztiánt mindig felizgatta a gondolat, hogy alacsonyabb rendű embereket irányítson. A kis termetű, szőke hajú, fiatal egykori gyakornoklány, akit korábban majd szétvetett az önbizalom, most megtörve gubbasztott mellette a kanapén.

Amikor Várnayt letartóztatták és börtönbe dugták, Eszter még alig volt túl a műtéteken. Szörnyű kínokat kellett átélnie, amelyre a két amputált ujja mindig emlékeztetni fogja, de a fizikai fájdalom elenyésző volt ahhoz a mentális megpróbáltatáshoz képest, amivel a Kaméleon letartóztatásának napján kellett szembesülnie. Amikor végül magához tért az orvosi ágyon, Wágner a maga tökéletes időzítésével megjelent a kórházban, és beszámolt az ügy drámai alakulásáról. Sohasem tapasztalt még olyan őszinte, döbbent kétségbeesést, amely akkor Eszter szeméből sütött. Várnayt, a hősét elveszítette, a kínok pedig, még ha csak emlékképek formájában is, de örökre vele maradnak. Wágner kihasználta az alkalmat, és apránként egyre közelebb férkőzött a lányhoz: támaszt nyújtott neki, egyengette az útját, meglátogatta az otthonában, ételt vitt neki, beszélgetett vele, erőt adott neki a gyenge pillanatokban. Persze nem azt az erőt, amely korábban jellemezte még a kínzása előtt, hanem az újfajtát, amellyel az irányítása alatt tarthatta. A manipuláció és következetesség kettőse egész életében ott volt Wágner mellett eszközként, így amikor meglátta a helyzetben rejlő lehetőséget, hogy egy fiatal, csinos lányt állíthat maga mellé a rendőrfőkapitányi tisztség felé vezető úton, ami minden bizonnyal jól mutatna a testület és a belügyminiszter előtt, azonnal lecsapott rá. Vigaszt és támaszt nyújtott egy megtört léleknek, aki szinte könyörgött a szeretetért. Wágner rögtön tudta, hogy ha jól játssza ki a lapjait, akkor kizárólag ő rendelkezhet a lány felett, és mint általában, ezúttal is hiba nélkül hajtotta végre a feladatát.

Egy újabb óvatos simítás, az ujjai pedig ezúttal a lány fedetlen combján landoltak.

– Mit szólnál hozzá, ha délután elmennénk sétálni egyet? – fogott bele lassan, miközben a kezével egyre feljebb merészkedett. – Ha van kedved, felmehetnénk a hegyekbe is.

Eszter továbbra is elmélyülten bújta a sorokat, de a feje szinte láthatatlan rezdülése jelezte Wágnernek, hogy a lány figyel rá.

– Hova fel? – fordult felé a kék szempár.

– Hova szeretnél? – kérdezett vissza Wágner, majd gyorsan folytatta: – Biztos gyönyörű lehet a város a budai hófedte csúcsokról. A Normafa ilyentájt meseszép.

A könyv a következő pillanatban becsukódva a földre esett. Wágner minden idegszálával igyekezett megilletődött arcot vágni, holott egyáltalán nem lepte meg Eszter pánikszerű reakciója, aki most rémült szemekkel nézett rá. A Normafa volt az a hely, ahol a sorozatgyilkos, Várnay és az ő sorsa beteljesedett. Lenyűgözőnek találta, hogy bizonyos szavak említése automatikusan előhív az ember tudatalattijából érzéseket, amelyek ellen nem tehetünk semmit. Automatikus, belénk kódolt reflexek ezek, melyek a múltunkkal együtt eggyé válnak velünk. Eszter gyűlölte a Kaméleon-ügyet, és még jobban gyűlölt emlékezni rá. Wágner tudta, hogy a Normafa felemlegetésével a lány ösztönösen a fájdalomra gondol, amelyet át kellett élnie, és ez segített neki növelni benne a kiszolgáltatottság érzését.

– Ne haragudj, nem akartam… – kapta hátra a fejét Wágner, és igyekezett bűnbánó arcot vágni. – Azt hittem, már nem gondolsz rá – tette hozzá gyorsan, és lágy csókot lehelt a lány megszeppent arcára.

Eszter vonásai fokozatosan ellazultak.

– Semmi baj, már tényleg nem gondolok rá. Legalábbis nem sokat.

Barátságos mosoly. Wágner elégedetten bólintott. Igyekezett minden adandó alkalommal emlékeztetni Esztert arra, hogy ő az egyedüli, aki megvédheti őt ebben a „csúf, gonosz” világban. Persze őrültség lett volna, ha ezt nyílt utalásokkal teszi. Az emberek nem szeretik, ha látványosan irányítják őket, a szavak mögé bújtatott sugallatokkal viszont mindig eléri a célját.

– A szüleid a délután átjönnek vendégségbe – szólalt meg Eszter, és ez alkalommal ő is vett magának egy darab süteményt. Wágner épp szóra emelte volna a száját, hogy tiltakozzon, de a lágy hang megelőzte. – Utána már inkább összebújnék veled a meleg takaró alatt. Persze csak ha szeretnéd…

Wágner nem tudta visszatartani a gőgös mosolyt, ami szétterült az arcán.

– Ha szeretném? Hiszen tudod, hogy én azt mindig szeretném…

– Tudom…

Mélyen egymás szemébe néztek, de többet nem szóltak. A meghitt délelőtt nyugalmát már csak a kandallóból érkező szikrák éles pattogása zavarta meg.

***

Jézus történeteit mindig örömmel hallgatta. Kisgyermekként, amikor neki is volt családja és békés otthona, az édesanyja gyakran odabújt mellé az ágyban, és lágy hangon mesélt neki a megváltóról, Jézus Krisztusról, aki azért született, hogy meghaljon értünk. Neki kellett az emberiség minden bűnét magán viselve feláldozni az életét Isten bárányaiért, akik így feloldozást nyerhettek bűneik alól.

Ha Nándi nem tudta volna, hogy ez a történet a mennyekben íródott, biztosan ördögi históriaként gondolt volna rá. Ám az édesanyja megtanította neki, hogy ne csak a felszínt figyelje, hanem a körülményeket is. Hiszen amikor Jézus a keresztet a hátán cipelve megtette élete utolsó útját a feloldozás felé, már mindenki elhagyta őt, kivéve az asszonyokat, akik követték őt, és vele maradtak életének utolsó másodpercéig. Aztán a halála utáni harmadik napon ismét az asszonyok voltak azok, akik elmentek a sziklasírba, hogy bebalzsamozzák Jézus testét, ezzel is kimutatva tiszteletüket és gondoskodásukat a halott iránt. A Megváltó addigra viszont már feltámadott, a történet pedig az emberiség egyik legnagyobb útmutatásává vált.

Nándi a Blaha Lujza tér parkolójában állt, és éber tekintettel a tömeget figyelte. A bal kezét mélyen a zsebében tartotta, amelyben egy bicska lapult. Az ujjával időről időre végigsimított a pengén, és közben arra gondolt, hogy képes lesz-e megtenni, ha eljön az idő. Mert abban biztos volt, hogy nemsokára használnia kell, ha életben akar maradni. A halál ott ólálkodott az emberek árnyékát követve, arra várva, hogy a megfelelő pillanatban elragadja őt.

Fél évvel ezelőtt szembefordult Magyarország – és vélhetően a kelet-európai piac – legnagyobb hatalmú alvilági vezérével, Sakállal, amikor megtagadta a kartell parancsát, és nem rabolt el egy kislányt, akinek köze volt egy nyomozóhoz. Egészen addig minden a terveik szerint haladt, ráadásul nem sokkal az esetet megelőzően személyesen maga Sakál léptette elő a budapesti térség egyik fő elosztójává. Valamilyen megmagyarázhatatlan okból kifolyólag mégis romba dőlt az élete, hiszen aznap, amikor teljesítenie kellett volna az újabb utasítást, egyszerűen leblokkolt.

Hogy miért?

Ezt akkor még nem tudta.

Talán megszólalt a lelkiismerete. Legalábbis most már így hitte.

Amikor gyerekkorában csatlakozott a kartellhez, tisztában volt vele, hogy be kell mocskolnia a kezét, és abban is biztos volt, hogy szörnyű dolgokat kell majd elkövetnie azért, hogy a család teljes jogú tagja lehessen. Megfenyegetni azokat, akik nem fizetnek. Elzavarni a portyázókat. Megveretni az ellenszegülőket. Menekülni. És olykor, ha a szükség is úgy hozza, ölni.

De akkor úgy érezte, hogy ezt akarja. Hogy erre született.

És ezt is akarta egészen addig a pillanatig, amíg meg nem látta a kislányt az óvoda ajtajánál. A megvilágosodás sokszor a legváratlanabb pillanatokban tör rá az emberre az alagút mélyén, hiszen aznap, amikor ott állt az épület előtt, és az oszlop mögé bújva a kislányt figyelte, aki az emberek forgatagában olyan elveszettnek tűnt, egyszerűen képtelen volt kikapcsolni magában az empátiát. Aztán mintha a pillanat varázsa örökre elillant volna, valahonnan a semmiből előbukkant Jokó, a korábbi társa, megragadta a kislány kezét, majd betuszkolta a furgonba. Akkor Nándi őrjítő tehetetlenséget érzett magában. Csak állt, és hagyta, hogy mindez megtörténjen.

A következő napokban igyekezett olyan távol kerülni a fővárostól, amennyire csak lehetett. Falvakban tanyázott, istállókban aludt, helyi munkákat vállalt el egy kis betevő reményében, és Jézushoz fohászkodott, hogy ne találjanak rá. Titkon bízott benne, hogy Sakál nem küldi utána az embereit, hanem megelégszik azzal, ha eltűnik a színről, de a lelke mélyén érezte, hogy ezzel csak magát hitegeti. Eleinte működött. Fél évig senki sem kereste, és már kezdte azt hinni, hogy az élete visszatér a normális kerékvágásba, ám azzal nem számolt, hogy a saját tudata önmaga ellen fordul. Ekkorra ugyanis teljesen eluralkodott rajta a paranoia. A legkisebb nesztől is halálfélelme támadt, éjszakánként rémálmok gyötörték, és egyre távolságtartóbbá vált az emberekkel. Egyszerűen nem értette, hogy mit suttog a fülébe az a belső hang, ami szüntelenül szólongatta, beszélt hozzá, amitől a szíve hevesebben vert, verejték öntötte el a testét, a látása pedig fátyolossá vált.

Aztán egy vasárnapon úgy hozta a sors, hogy egy kis templomban kapott munkát, ahol a helyi plébános egy bibliai történetet mesélt el az egybegyűlteknek. A mítosz szerint Dániel próféta, aki Dárius király egyik legfőbb bizalmasa volt, árulás áldozatává vált. Babilon városának vezetői és tiszttartói összefogtak a tiszta jellemű próféta ellen, mivel irigyelték tőle a királyhoz fűződő szoros kapcsolatát, és csellel rávették Dáriust egy ellentmondásos törvény bevezetésére. Eszerint harminc napig senki sem kérhetett semmit se Istentől, se embertől, csak a királytól. Dániel istenhívő emberként rögtön felismerte a törvényben az ellene irányuló ellenséges szándékot, de figyelmen kívül hagyva a tiltást, továbbra is térdre borulva imádkozott az ő Istenéhez. Amikor kiderült a törvényszegés, a király kénytelen volt bevetni Dánielt az oroszlánok vermébe. Ám másnap reggel, amikor Dárius búslakodva az állatokhoz ment, csodát látott. Dániel élt. Dánielt megmentette az ő Istene a vérszomjas fenevadaktól.

És Dániel felébresztette benne a lelkiismeretet.

Két koppantás. Nándi összerezzent, a merengés pedig szertefoszlott. Gyorsan hátrafordult, majd amikor meglátta az ismerős arcot, megkönnyebbülten kiengedte a levegőt.

– Nem hittem volna, hogy eljössz, Oszkár.

A férfi öblös hangon felnevetett.

– Hát én sem, barátom. Nem akarok két lábon járó hulla lenni.

Nándi a gyógyszertár felé mutatott.

– Akkor húzódjunk egy kicsit arrébb.

– Nahát! Csak nem félsz, barátom? – A kérdés egészen addig a levegőben lógott, míg a nyúlánk alak elő nem húzott egy cigarettát. – Bár a te helyedben én telecsinálnám a gatyámat. Sőt, barátom, ha őszinte akarok lenni veled, elhúznék innen a faszba. A nyomodban vannak, és már azt is tudják, hogy visszajöttél Budapestre.

– Erre magamtól is rájöttem. – Nándi vetett egy pillantást a tömegre, aztán miközben megindultak, halkan folytatta:
– Duruzsolhatnál valami olyat is, amit még nem tudok.

– A drogosoknak azt mondták, hogy aki felnyom téged, az kéthavi adagot ingyen kap.

– Kéthavi cucc nem is olyan sok egy életért.

– De nem is olyan kevés – nevetett fel Oszkár. – Valójában szerintem elég lett volna, ha Sakál azt mondja, hogy egy hetet kapnak. Az eredmény ugyanaz lenne.

– Azaz?

– Ugye te sem gondolod, hogy ezt megúszhatod élve, barátom?

Nándi elnézett a budai hegyek irányába, miközben furcsa gondolatok kavarogtak benne. Az elmúlt pár napban néha olyan érzése támadt, mintha nem ismerné saját magát. Tényleg képes lenne kockáztatni az életét valaki másért? Korábban ez elképzelhetetlen volt, most viszont itt van, tehát a válasz igen. De közben az is megfordult a fejében, hogy nem menekülhet örökké. Két lábon járó hulla, ismételte meg magában. Annál még a biztos halál is jobb.

Visszafordult, és a vele szemben álló srácot figyelte. Oszkár a legjobb gyerekkori barátja, mégsem bízhatott meg benne maradéktalanul. Az árvaházban ismerkedtek meg hosszú évekkel ezelőtt. Sok volt bennük a hasonlóság, hiszen nagyjából egyszerre kerültek ugyanolyan helyzetbe: mind a ketten tragikus hirtelenséggel veszítették el a szüleiket. Gyakran hangoztatják, hogy az ember csak a hozzá hasonló emberekkel tudja megértetni magát igazán, és ez valóban így lehet egy normális életben, csakhogy a drog világában más szabályok uralkodnak. Itt senkinek sincs barátja, a bizalom pedig csupán törékeny délibáb. Nándi tudta, hogy Oszkár soha nem állt a Sakál szolgálatában, és ez más megvilágításba helyezte a régi barátot. Biztos volt benne, hogy a férfi hasznos információkkal rendelkezhet, hiszen aki Sakáltól függetlenül az utcán él, az tudomást szerez sok mindenről. Ezért kereste fel rögtön, miután visszatért Budapestre. És ezért találkoztak most, ezen a zsúfolt belvárosi helyen.

– Hány embert küldött utánam?

– Hát… – Oszkár mélyen letüdőzte a füstöt, majd köhögve folytatta: – Az a hír járja, hogy egy háromfős brigád kérdezősködött utánad a Keleti pályaudvarnál. Az arabok szerint az egyik egy óriási fültágítót viselt, de egy spanom szerint Kelenföld környékén is láttak néhány arcot.

– Arra számítanak, hogy idővel felszívódok – bólintott Nándi.

– Ja, erre te megjelensz a Blahán, a város legforgalmasabb helyén. – Oszkár széles vigyorra húzta a száját. – Nem vagy semmi, öcsém.

– Fordított pszichológia.

– Hogy micsoda?

– Tedd az ellenkezőjét annak, ami észszerű, és az ellenséged nem talál rád.

– Ha te mondod, barát…

– És mit tudtak meg rólam?

A görnyedt vállak megrándultak.

– Semmit. Azok a csóró arabok csak összevissza dumálnak. Kizárólag akkor hallom őket összefüggően beszélni, ha egy dögös csaj sétál el előttük. Amúgy… – Oszkár felhúzta a szemöldökét, és kíváncsian nézett felé. – Ha már itt tartunk, miért jöttél vissza?

Nándi mellett egy idős hölgy sétált el vaskos, jól megpakolt szatyrokkal. Ahogy a ráncoktól szabdalt arcra emelte a tekintetét, hirtelen eszébe jutottak azok az asszonyok, akikről az anyja mesélt neki. Aztán szép sorban felvillantak előtte az elmúlt napok emlékképei is: a sötét családi ház, a veranda és a levél, amelyet otthagyott az ajtó előtt. A szavak, amelyekkel visszaadja egy ártatlan kislány édesanyjának a reményt.

– Segítenem kell valakinek.

– Arról a kölyökről van szó, igaz? – húzta fel a száját Oszkár.

Nándi meglepett arccal fürkészte a férfit.

– Honnan tudsz róla?

A sárgás fogak egy pillanatra megvillantak a lámpa sápadt fénye alatt.

– Én az utcán élek, barátom. A pletykák hozzám is eljutottak.

– Milyen pletykák?

– Jokó elbaszott egy üzletet, és Sakál büntetésből kitette az utcára. Az a barom nem tudta tartani a száját, és egy villanyfényes este alatt, mikor valami drogos üzletről hablatyolt, hirtelen elkezdett mesélni a kislányról. Azt mondta, hogy elrabolta, mert te nem voltál képes rá, aztán arról is beszélt, hogy az a gyerek valami nyomozónak a lánya. Drogos körökben elterjedt, hogy Sakál már a rendőrséget is a kezében tartja.

Nándi szája kiszáradt a hallottaktól, a fejében a gondolatok őrült kergetőzésbe kezdtek. Jokó az utcán van, és talán tudja, hol lehet a kislány. Márpedig Jokót megkörnyékezni nagyságrendekkel egyszerűbb feladat, mint Sakált.

– Jokó eltűnt – jelentette ki Oszkár, aztán halkan felnevetett. – Ismerlek, barátom, tudom, hogy min jár az agyad. Szerintem Sakál kivágta a nyelvét, amiért olyan dolgokról beszélt, amiről nem szabadott volna.

Nándi nem szólt semmit, Oszkár pedig magabiztosan elmosolyodott. Világéletében jók voltak a megérzései. Fiatalabb korában, amikor középiskolás volt, gyakran úgy szerezte meg az elégséges érdemjegyet, hogy rájött a tanárok gyengéire: ha kellett, magára öltötte bizonyos politikai pártok irányadó színeit, és büszkén hangoztatta a nézeteiket, míg máskor szót emelt a fogyatékossággal élők mellett, vagy éppen eljátszotta a lelkes környezetvédő kisdiákot. Az eredmény pedig a görbülő jegyekben mutatkozott meg.

Oszkár tett egy lépést előre, és kifújta a füstöt.

– Ha gondolod, segíthetek, barátom. Van egy régi ismerősöm, utcai hangya, az Astoria mellett árul. Nemrég került Sakál irányítása alá, mivel így több kuncsafthoz jut. Jön még nekem egy szívességgel a régi időkből, szóval rákérdezhetek, hogy mi lett a lánnyal.

Nándi határozottan megrázta a fejét.

– Kösz, de egyelőre nem akarom felhívni magamra a figyelmet.

– Ahogy gondolod. Mindenesetre tudd, hogy számíthatsz rám. Valahol legbelül tisztellek azért, mert szembe mersz szállni vele. Persze ha neki dolgoznék, már más lenne a helyzet…

Nándi összehúzott szemmel méregette régi barátját.

– És miért?

– Mit miért?

– Miért nem dolgozol a Sakálnak?

Oszkár barátságosan elmosolyodott.

– Én nem akarok a droggal üzletelni, mint ahogy azok a barmok teszik. Nekem csak annyi kell, amennyivel jól érzem magam. A pénz és a vele járó piszkos ügyek nem érdekelnek. Hiszen nézz magadra. Itt állsz, egyedül, célkereszttel a homlokod közepén. És miért? Mert nem akartál elrabolni egy kislányt. Megéri ez?

Nándi néma pillantással figyelte a férfit.

– És most mi lesz? – kérdezte Oszkár, miután hosszasan szívott egy slukkot.

Nándi felnézett az égre. Mi lesz? Az emberi lét egyik legégetőbb kérdése. A kislányt elrabolta Magyarország leghatalmasabb drogbárója, miközben az emberek a sajtó téves információiból azt hiszik, hogy halott. A sorozatgyilkos utolsó áldozata az alig 5 éves Sebestyén Anna. Ez jelent meg a híradásokban, mielőtt Nándi elhagyta volna a várost. Felrémlett benne a nyomozó arca, akit lecsuktak, mivel megölte a megbilincselt sorozatgyilkost. Nándi sejtette, hogy mindez azért történt, mert Várnay Benett is úgy hitte, hogy a gyilkos áll a kislány eltűnése mögött.

Nándi felpillantott az égre. Most itt a lehetőség, hogy a semmirekellő életében végre valami hasznosat tegyen. Az igazságot mindenkinek joga van megtudni. A helyes cselekedet mindig elnyeri a méltó jutalmát, ahogy a pap is megmutatta neki Dániel történetén keresztül.

– Ideje mennem – szólalt meg halkan, majd köszönés nélkül hátat fordított Oszkárnak, és a zebra felé indult. – Ha később szükségem lenne rád, kereslek.

– Nándi! – kiáltott utána Oszkár, mielőtt még eltűnt volna a metrólejáró felé tóduló tömegben. – Az arabok csak egy dolgot hajtogattak, miután a Sakál emberei elmentek.

Mivel a hangzavar egyre jobban elhatalmasodott, Nándinak Oszkár szájáról kellett leolvasni a szavakat.

Élve vagy holtan.

Ahogy a járókelők lefelé tolták a lépcsőn, az a gondolat furakodott be a fejébe, hogy az utóbbival sokkal jobban járna…

***

Natasa könnyei átitatták a kezébe gyűrt levelet. Újra és újra elolvasta, de mindannyiszor ugyanaz az érzés uralkodott el rajta: lehetetlen. Aztán még egyszer és még egyszer, egészen addig, amíg annyira el nem szédült, hogy már nem tudta a szemeit az apró betűkön tartani. Ekkor összeroskadt, a levél pedig a földre hullott. Az élet nem űzhet vele ilyen kegyetlen tréfát. A következő pillanatban elfogta a kétely. Lehet, hogy az elméje olyannyira kezdi megadni magát a tébolynak, hogy nem tudja megkülönböztetni a képzelgést a valóságtól? Felkapta a levelet, és mohón falni kezdte az írást. A betűk, a szavak, a mondat, a remény. Valóság vagy képzelet? Képzelet vagy valóság? Hiszen csak az őrjítő vágy vetítheti elé azt a felkavaró sort, amelyet egyszerre gyűlöl és imád.

Remegő kézzel utoljára maga elé emelte az üzenetet, és ezúttal hangosan mondta ki a szavakat.

A kislányod életben van!

N.

Az erő egy szempillantás alatt kiszállt a testéből, és a következő másodpercben csukott szemmel a földre zuhant. Fél éve annak, hogy elzárva él a külvilágtól a saját börtönében. Az ő döntése volt. Eleinte fel sem bírta fogni, hogy mindez megtörténik vele, hogy elveszítheti Annát. Ott állt az óvoda ajtajánál, és a kitóduló gyerekek közt nyugodt tekintettel a saját kis gyémántját kereste. Jól emlékezett a piros mellényre és a virágmintás szoknyára, amelybe azon a reggelen felöltöztette. Nagylány – mondogatta neki, mire Anna arca széles mosolyra húzódott. – Egy igazi nagylány, aki már egyedül is boldogul – súgta, miközben Anna útnak indult az óvoda hatalmas falai felé. Natasa boldognak akarta látni Annát, ezért megadta neki a látszólagos függetlenséget, amelyet a lány kikövetelt magának. Tisztában volt vele, hogy a gyerekek ebben a korban szeretnek felnőttként viselkedni, így megkérte az óvodai felügyelőket, hogy a nap végén engedjék ki Annát az intézmény bejáratához, hadd érezze magát önállónak. Így válhatott a kislányból „nagylány”, aki már egyedül várja az anyukáját. Persze Katalin, az óvónő mindvégig rajta tartotta a szemét, és a terv tökéletesen működni látszott, de azon a napon Anna nem volt ott időben az óvoda ajtajánál, és Katalin, aki addig hibátlanul végezte a feladatát, ez alkalommal szem elől tévesztette a kislányt.

Natasa eleinte nem értette, hogy mi történik. Idegességében fel-alá rohangált az óvoda bejárata előtt, megállította a járókelőket, majd berontott az épületbe, és egyre hisztérikusabb hangon kérte számon az alkalmazottakat a lánya hollétével kapcsolatban. A tébolyító bizonytalanságban a mobilja pittyegése állította meg. Aztán minden elsötétült. A telefon a földre esett, ő pedig már nem érzékelt semmit.

Meghalt. Megölték.

Lehetetlen. Nincs olyan gonoszság, amely képes ilyenre.

Nem. Soha.

Kétely. Egy apró gondolatfoszlány, ami gyökeret ver és burjánzik.

Miért?

Nem. Ez lehetetlen.

Lehetséges?

Többé már semmi sem lesz olyan, mint eddig. Felesleges minden további lélegzetvétel ezen a világon, hiszen a levegő égeti a tüdejét, a képek elvakítják a szemét, a gravitáció összezúzza a testét. De az ember ilyenkor válaszokat akar. Ilyenek vagyunk. Aztán amikor megkapjuk őket, úgy viselkedünk, mint a hegymászó zuhanás közben: egyszer csak belevágjuk a csákányunkat a sziklafalba, és kapaszkodunk. És akkor a fájdalmat kioltja a düh.

Amikor Natasa megértette, hogy mi történt, olyan heves gyűlöletet érzett magában, mint azelőtt még soha. Rombolni és pusztítani akart. Felégetni maga körül mindent. Idővel pedig, amikor a vörös fátyol oszladozni kezdett a szeme előtt, Benett lett az, akit igazán a pokolra kívánt. Miatta történt minden. A sorozatgyilkossági ügy célkeresztjében végig ő állt. Rajta akartak bosszút állni. Ha nem lép félre, ha nem üldözte volna a gyilkost, akinek a nevét Natasa örökre száműzte a gondolataiból, akkor a kislánya még mindig vele lenne.

Hirtelen felpattantak a szemei. Csend. Szürkeség. Elnézett az ablak irányába, és arra gondolt, hogy most, hat hónappal később, amikor már valamelyest csillapodtak az érzései, amikor kezdte elfogadni a felfoghatatlant, megtalálja ezt a levelet a verandán.

Éles dudaszó harsant fel a ház elől. Natasa megborzongott, és visszatért az emlékek ködös világából. Mélyen beszívta a poros föld savanyú illatát, és hosszasan felsírt.

– Elnézést, hölgyem… segíthetek?

Az idegen férfi óvatosan közelebb lépett. Natasa hirtelen arra eszmélt fel, hogy a ház udvarában a földön fekszik egy szál hálóingben. Fogalma sem volt róla, hogyan került oda, mintha az előző perceket kitörölték volna az emlékezetéből. Vetett egy pillantást az út irányába, de nem válaszolt. A hideg már teljesen átjárta a testét, és arra gondolt, hogy talán a lelke mélyén vágyik a halálra. Aztán eszébe jutott Anna, élesebben, mint az elmúlt fél év során bármikor, és olyan gyorsasággal pattant fel a földről, hogy a férfi ijedtében tett egy lépést hátra.

Natasa letörölte a könnyeit az arcáról. A férfi aggódva közelebb lépett hozzá, és segíteni próbált, de Natasa lerázta magáról a kezeit.

Aztán szótlanul hátat fordított, és visszasétált a sötét házba.

Már 262 nap telt el. A konyha falára akasztott naptár minden nap emlékeztette arra, ami az óvodánál történt. Eleinte még reménykedett, hiszen maga a frissen kinevezett országos rendőrfőkapitány is ellátogatott hozzá, és biztosította arról, hogy mindent megtesznek Anna felkutatása érdekében. A férfi, aki Wágner Krisztián néven mutatkozott be, kemény embernek tűnt. A kézfogása erős volt, a testtartása fegyelmezettséget, a hangja pedig magabiztosságot sugárzott. A szavak azonban pont olyan üresen csengtek az üres falak között, mint Natasa szíve, amikor elcsendesültek a gondolatai. A férfit többet nem látta, az ügy pedig egy fikarcnyit sem mozdult előrébb. Az újságírók eleinte naponta zaklatták, ám egy idő után fogyatkozni kezdtek, míg végül egy nap arra ébredt, hogy magára maradt. Kinézett az ablakon, és minden csendes volt. Abban a pillanatban megértette, hogy valójában csak eszköz volt, a sok együttérzés és sajnálkozás pedig csupán az emberiesség álcáját volt hivatott fenntartani.

Gerzson, a párja egész sokáig kitartott mellette. Annát a sajátjaként szerette és nevelte, a fájdalma legalább olyan mély és őszinte volt, akárcsak az övé. De egy idő után ő is belekezdett abba, hogy muszáj továbblépniük, különben az őrület elragadja őket.

Igaza volt.

A negyedik hónapra egyedül maradt. Az élete addigra már felvett egy teljesen más ritmust, amelyben keveset evett, alig aludt, és folyamatosan a híreket bújta. Mindennap, minden egyes órában. Eredménytelenül. Néhanapján elment a rendőrkapitányságra is, de semmi újjal nem szolgáltak, és úgy érezte, hogy nem is fognak. Az eltűnt személyek esetében öt év a holttá nyilvánítás türelmi időtartama, így még csak gyászolni sem tudott.

Natasa arrébb lökte a régi újságokat, és az asztal közepére rakta a levelet. Újra elolvasta. Aztán még egyszer. Az első másodpercekben arra gondolt, hogy valaki szórakozik vele, aztán pedig arra, hogy a kézírás alapján ezt az üzenetet felnőtt írta, márpedig gyerekekből talán kinézné, hogy ilyen tréfát űznek vele, de felnőttekből nem.

A következő gondolata az volt, hogy hívja a rendőrséget. Aztán amilyen gyorsan jött ez a sugallat, olyan gyorsan tova is röppent. Ez csak egy névtelen levél, amelynek a hitelessége teljességgel megkérdőjelezhető. Szinte a fülében hallotta a nyomozók szavait, akik nyugalomra intenék, elvennék tőle az egyetlen bizonyítékot, és talán sohasem adnák vissza neki.

Kintről motorzúgás hangját hallotta, de egyébként a környék csendesnek bizonyult. Natasa azon gondolkodott, hogy a férfi, aki minden héten ellátogat hozzá, hogy ételt hozzon neki, motorral jár. Ádámnak hívják, és Benett régi nyomozótársaként mutatkozott be, amikor pár hónappal ezelőtt megjelent az ajtajában, nem sokkal Gerzson elköltözése után. Azóta a férfi minden pénteken meglátogatja, és hoz neki egy nagy zacskó ételt. Egyszer Natasa megkérdezte tőle, hogy Benett küldte-e, hogy gondját viselje. A férfi azt felelte, hogy nem, csakis a saját lelkiismerete miatt jár el hozzá. Natasa hitt neki. Őszintének tűnt.

Felpillantott a hűtő ajtajára, ahova a férfi odabiggyesztette a telefonszámát.

Talán felhívhatná, és tanácsot kérhetne tőle.

Vagy mégsem.

Végül fogta a telefonját, és tárcsázott.

***

A kuka mellett álldogált, és egy zacskót húzott ki a szemétből. Észrevett néhány darab száraz kenyeret, így odahúzta magához a nejlont, és alaposan megszemlélte a tartalmát. Ez jó lesz estére, gondolta. A szénhidrát fontos, hogy ne érezzen éhséget. Egy pillanatra elcsábult, és harapott egyet a kenyér kemény héjából. Ropogott, mint a frissen sütött gesztenye. Ó, de rég evett gesztenyét! És de régen lakott jól! Ahogy lassú, megfontolt mozdulatokkal megforgatta a szájában az ételt, a szeme megakadt egy újság címlapján. Odahúzta maga elé, és elolvasta a cikket a focistáról, aki mesterhármassal mutatkozott be új klubjában. Majd behunyta a szemét, és elégedetten megdörzsölte a hasát.

Ő is lehetett volna focista, hiszen izgága gyerek volt fiatalabb korában. Az általános iskolai focicsapatban rendre megkapta a legtöbb futást igénylő posztokat, és a fáradhatatlanságának köszönhetően középpályásként meglehetősen sikeresen teljesített. Egy időben még az a lehetőség is felmerült, hogy egy magasabb osztálybeli csapathoz szerződjön, így szóba jött néhány harmadosztályú focicsapat, de még a másodosztályból is voltak érdeklődői, ami akkoriban nagy dolognak számított. Micsoda idők voltak! A gondtalan élet korszaka, amikor még nem torzította el a fiatalság értékrendjét a digitális kor mocska. Amikor a gyerekek még nem azért akartak sztárokká válni, hogy az interneten henceghessenek a sikereikkel, hanem egyszerűen csak kimagasló teljesítményt szerettek volna nyújtani.

Szolga Mártonnak nem volt Facebook-oldala, ahogy a többi közösségi portálon sem volt jelen. Röhejes is lenne, ha egy hajléktalan ilyen bolondságokkal töltené az idejét. Az utca emberének nincs szüksége ilyen felesleges dolgokra. Meg amúgy is, mi a lótúrót kezdene a Facebookkal? Sok fontos hírhez hozzájut az ember, ha képviseli magát online, de ahogy hallotta, sok az úgynevezett rejtett hirdetés, amelyben a hírforrás csak azért állítja azt, amit állít, mert egy valag pénzt fizetnek érte. Vetett egy futó pillantást az újságcikkre. Lehet, hogy ez a focista is egy előre megírt szöveget mondott el. A következő oldalra lapozott. Egy magyar híresség nyilatkozott arról, hogy elütötte a macskáját egy autó. Márton felhorkantott. Nem ismerte név szerint ezeket a megélhetési majmokat, de amikor a kukában megkereste az aznapi betevőt, mindig a kezébe akadt egy újság ezekkel a flancos sztárokkal. Fogfehérítés, politikai iránymutatás, társadalmi szerepvállalás. Hogy mennének a büdös francba!

Márton arrébb hajította azokat a falatokat, amelyeket a lyukas fogaival képtelen lett volna elrágni, aztán a padkán ücsörgő fiúra pillantott.

– Na és azt tudod-e, hány évig élnek az oroszlánok?

A kölyök felpillantott, tekintetében unott tanácstalanság ült. Egy városszéli ház mellett voltak, melynek előkertje téglalap formában szaladt végig a horizont irányába. A hófödte udvaron a csillagok fénye alatt hideg szellő simított végig az arcukon, majd hangtalanul elillant a messzeségbe. A kapu mellett fenyőfák sustorogtak a levegő lágy mozgásától.

– Negyven? – próbálkozott a fiú.

Márton a kezével intett, hogy próbálkozzon újra.

– Harminc?

– Húsz évig. Ha nem gyilkolják meg egymást, persze.

– Csak húsz évig?

Érezni lehetett a kérdés mögött bujkáló csalódottságot. Az állatok királya csak egy töredékét kapja meg az emberélet hosszának. A gyerekek kiegyeznének azzal, ha fordítva lenne.

Márton, hogy elterelje a fiú figyelmét, előhúzta az ajándékát. A barna szemek először csak a csomag nagyságát méregették, aztán a vékony ujjak mohón érte kaptak.

– Egy Jordan cipő – mondta Márton. – Ha jól tudom, ez most a divat.

Jól tudta. Az elképedt mosoly a vékony arcon megválaszolta a kimondatlan kérdést.

– Szeretsz kosárlabdázni? – érdeklődött Márton.

– Igen, de még túl alacsony vagyok hozzá.

– Tizenkét évesen még én is az voltam. És nézz rám most. – Márton felállt a helyéről, és büszkén végigmutatott magán. – Két méter egy centiméter.

– Én nem akarok ilyen nagy lenni.

– Miért?

– Mert akkor túlságosan láthatóvá válok.

Csend. A szél már nem simogatta az arcukat, hanem durván marta a bőrüket.

Márton leült a padkára, és a csillagok felé fordult. Pontosan tudta, hogy mire akar kilyukadni a fiú. Lényegében pont emiatt volt rá szüksége.

Egy emberre, aki nem szúr szemet senkinek, mégis ott van mindenhol.

Végül felállt, és a rozoga faházhoz indult.

– Ma nem tudtam meg semmit – szólt utána a fiú, mire Márton türelmesen bólintott.

– Nem baj, Tamás. Majd legközelebb.

Az ajtó nyikorogva kitárult, Márton pedig eltűnt a sötétben.

***

Ádám ivott egy korty kólát, és az asztalra emelte a pillantását. Általában tizenkét számot szokott megtenni. Előnyben részesítette a gépi rulettet, mivel ott sokkal gyorsabban és nagyobb tétben játszhatott. A hosszú, fürge ujjak előnye, hogy a számokat úgy képes nyomkodni, mintha csak egy zongora billentyűit csapkodná.

Megtette a tizenkettest, a tizennégyest és a húszast. Aztán eszébe jutott egy kósza gondolat, és végül rányomott a fekete tizenhetesre is.

A következő másodpercekben csendben figyelte a pattogó golyót, miközben arra gondolt, hogy valahol ez is művészet. Emberek, akik azzal a biztos tudattal térnek be ide, hogy veszteni fognak. A pontos százalékokat nem tudta, hogy mekkora esély van innen győztesen kikeveredni, de úgy kilencven-tízre tippelt. Kilencven a gépnek, természetesen.

Magyarországon, mióta betiltották a kaszinók többségét, Ádámnak többet kellett utaznia, hogy kielégítse a mentálhigiénés igényeit. Az már mindegy, hogy tízezer forintot hagy ott a csilingelő gépeknek, vagy százezret. Ez mindig attól függ, hogy éppen mennyi pénz van nála.

A játékosok nem azért járnak ide újra meg újra, mert pénzt akarnak nyerni. Az első lépés talán ez, de később, amikor már a legostobábbak számára is nyilvánvalóvá válik, hogy hosszú távon csak veszteségesek lehetnek, pusztán a győzelmet akarják megízlelni. Hogy újra átélhessék azt az euforikus állapotot, ami a gépek csilingelő hangjaitól szétárad a testükben. Blackjack, rulett, félkarú rabló. Teljesen lényegtelen. Csakis az adrenalinlöket számít, mint a szexben, az extrém sportokban és a drogokban. Az érzés ugyanaz, de a megvásárolt szexnél olcsóbb, a drognál meg egyszerűbb. Lustaság, ugyebár.

A golyó lassult, aztán megállt a piros hármas rubrikában. Ádám ötezres mínuszban volt, amikor kiment rágyújtani. Az egyik szőke hajú promóciós lány rámosolygott, amikor az ajtóhoz ért. Valószínűleg azt hitte, hogy elmegy, és csak vissza akarta tartani. Ezeknek a plasztikbábuknak mindössze annyi a dolguk, hogy bent tartsák a vendégeket az utolsó fillérjükig.

Négy slukk után már jobban érezte magát. Rengeteg márkás autó parkolt a kaszinó közelében, ami eszébe juttatta a másnapi feladatait. Egy úri fiú – csak így hívja az újgazdag férfiakat – úgy gondolja, hogy a lánya rossz társaságba keveredett, és szeretne megtudni mindent a srácokról: hova járnak iskolába, voltak-e már sitten, dugtak-e már nőkkel (vagy férfiakkal), és minden olyan lényegtelen információt, amit az emberek többsége magasról leszarna. De azt a sok pénzt el kell költeni valahogy. És Ádám nem bánta, hogy az ő zsebében landolnak a tízezresek. Tegnap, miután a lány elment hazulról, vett magának egy piros Marlborót, és gyorsan el is szívott belőle két szálat. Ádám majdnem odament hozzá, hogy kérjen tőle egy slukkot. Aztán jót mosolygott azon, hogy az apja milyen böszme pofát vágna, ha mindezt látná.

Miután visszament a kaszinóba, megivott egy sört, és elnyomkodta a maradék hétezer forintját. Jó érzéssel távozott. Nem győztes hangulatban, de elégedetten. Hazafelé ugyanúgy gyalog ment, ahogy jött. Egy óra séta a levegőn kitisztítja a gondolatait, és így könnyebben álomra hajtja a fejét.

Úgy öt perccel később, mikor már maga mögött hagyta a nagykörutat, megszólalt a telefonja. Ritkán történik meg, pláne, hogy valaki ilyen késő este keresse. Ha voltak is valaha szociális igényei, már rég semmivé foszlottak. Szerette a magányt. Főleg ebben a rohanó, idióta világban.

Miután felvette a telefont, egy női hang szólalt meg a vonal túlsó végén. Először nem ismerte fel. A hangjának kellemes csengése volt, de érezni lehetett benne a mélységes szomorúságot. A harmadik mondat után már tudta, hogy ki az, ahogy azt is, hogy minden szavát komolyan kell vennie.

***

Nándi a Hobar Hostel egyik székén ült, és próbált úgy csinálni, mintha elmerülne az itallap rejtelmeiben. Kora este volt, és a kis helyiségben rajta kívül mindössze két másik fiatal üldögélt, egy-egy olcsó sört szorongatva, enyhén ittasan. Az elavult hangszórókból Charlie dalai szóltak, a pultos pedig a falnak támaszkodva, unottan várta a rendelését. Nándi a pénztárcájában kotorászott. Meg mert volna esküdni rá, hogy még legalább tízezer forintja maradt, de alig háromezret sikerült összeszámolnia az apróval együtt. Hogy húzza az időt, előkotorta a telefonját, és gyorsan átlapozta a legfontosabb hírportálokat: bulvár, gazdaság, sport, napi aktualitások, de egyetlen olyan apró információmorzsát sem talált, amely a verandán hagyott üzenetéről szólna.

– Adhatok még valamit? – A gépies hanghoz tartozó extravagáns ábrázat egészen közel hajolt hozzá, így Nándi jobbnak látta, ha felemelkedik a helyéről. Kisebb nehézségek árán összekuporgatta az előző napi szállásdíját a fogyasztásával kiegészítve, aztán odalökte a pultosnak.

Kifelé menet a csuklyáját a fejére húzta, és a Ráday utca hangulatos éttermei felé indult. Túlságosan sok pénze van az emberiség felső öt százalékának, gondolta, miközben elhaladt az üvegablakok előtt, melyek mögött ételektől rogyadozó asztalok sorakoztak. Megfordult a fejében, hogy beront valamelyik helyre, és felkapja az egyik táskát, aztán fut, amerre lát, de az akció túlságosan kockázatos lett volna. Egy csendes helyet kell találnia, ahol meghúzhatja magát. Feltűnés nélkül. Egy helyet, ahol kitalálhatja, hogy mi lesz, ha Natasa nem úgy reagál az üzenetre, ahogy azt előre remélte.

Miközben azon tanakodott, hogy merre induljon tovább, a tekintete megakadt egy szerelmespáron, ahogy a gyertya halovány fényében összebújva simogatják egymást. Aztán hirtelen felsejtett benne az ötlet: a szerelem fedele alatt biztonságra lelhet.

***

Natasa megkönnyebbült, amikor Ádám megérkezett hozzá. A férfi eleinte nem szólt semmit, csak leült a konyhaasztal mellé, és csendesen figyelt. Megfogta a levelet, alaposan elolvasta, majd megforgatta a kezében, és még egy darabig némán figyelte. Aztán halkan beszélni kezdett. Óvatosan fogalmazott, és elmondta: kevés az esélye annak, hogy igaz legyen az, amit a papírra írtak, de reményre mindenesetre okot adhat. Elmondta azt is, hogy jó lenne megvizsgálni egy bűnügyi laborban, hátha van rajta ujjlenyomat, és amennyiben igen, úgy érdemes lenne megpróbálni összevetni a rendőrségi adatbázisban szereplő mintákkal. Natasa bólintott, és érezte, hogy a szíve erősen pumpálja a vért az ereiben. Örömében majdnem többször sírva fakadt, de aztán emlékeztette magát, hogy a neheze még hátravan.

Ádám ezután arra kérte, hogy menjen el aludni. Azt mondta, éjjel már úgysem tudnak semmit tenni, és majd reggel kitalálják a következő lépéseket. Vagyis pontosabban azt, hogy Natasa mit tegyen. A férfi ezt követően bevonult a vendégszobába, és magára zárta az ajtót.

Natasa nem sokat aludt az éjjel, mégis kipihentebben kelt fel, mint az elmúlt fél év során bármikor. Ádám gesztusai, a hanglejtése, a nyugodt, kimért tónusa azt az érzést keltette benne, hogy nincs miért aggódnia. Natasa maga sem tudta, hogy miért, de már pusztán a férfi jelenléte lecsillapította a gondolatait. Úgy érezte, hogy azokat a gondolatokat, amiket kimond, komolyan gondolja, legyenek akár reménykeltők, akár csalódásra okot adók.

Reggel eleinte nem szóltak egymáshoz egy szót sem. Egymásra néztek, és a férfi állta a tekintetét. Bólintott. A szemével azt súgta neki, hogy minden rendben lesz.

Ádám kitöltötte a frissen készített teát, és nagyokat kortyolt. A ház koszosabb volt, mint az övé. A konyhában észrevett néhány maradékot azokból az ételekből, amelyeket az elmúlt időszakban hozott. A nő bizonyára nem ehetett valami sokat. Talán csak pont annyit, amennyi az életben maradásához szükséges volt. Visszafordult és látta, hogy a csontos arc meredten nézi minden mozdulatát. Válaszokat vár, gondolta. Tanácsot és segítséget, de egyelőre nem tud neki többet adni.

– Őszinte leszek, Natasa. Nincs sok lehetőséged. – Ádám kicsit lassabban beszélt, mint általában. Nem akart reményvesztettnek tűnni, de muszáj volt reális képet tárni a nő elé. – Tehetsz egy próbát a rendőrségen, ahogy azt tegnap este említettem, de ne fűzz hozzá sok reményt, hogy az, aki ezt a levelet írta, ujjlenyomatokat hagyott maga után. Bár gondolom, erre már te is rájöttél, mivel engem hívtál, ahelyett hogy a rendőrséget értesítetted volna.

Natasa nem szólt semmit, csak alig észrevehetően bólintott.

– Rendben, örülök neki, hogy reálisan látod a helyzetedet – mondta Ádám. – Amíg racionálisan tudsz gondolkodni, addig minden rendben lesz.

– A rendőrfőkapitány… – Natasa hangja elcsuklott. – …ő ismerte Benettet.

– Wágner Krisztián pocsék ember. Ismerem a régi időkből, és elhiheted nekem, hogy nem az igazság bajnokaként került abba a bársonyszékbe, így az empátiájára kár lenne alapozni. Benettel riválisok voltak, és ezen nem változtat az sem, hogy a végén együtt kapták el a Kaméleont. Wágner szerintem örül neki, hogy Benett hűvösre került, mert veszélyt jelentett rá. Viszont talán van egy megoldás, amivel rákényszeríthetjük a csapatát, hogy újra elővegyék az ügyet.

Natasa egy pillanatra reménykedve pillantott rá. Ádám alaposan megrágta magában a dolgot, és arra jutott, hogy meghagyja a nőnek a döntés lehetőségét. Csak tanácsot ad, utasítást nem.