François Kersaudy

Himmler

masszőre

Egy elfelejtett
embermentő története

részlet

Corvina

„LA LISTE DE KERSTEN” by François Kersaudy
© Librairie Artheme FAYARD, 2021
Hungarian translation © Ádám Péter, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
François Kersaudy: La liste de Kersten, Fayard, Paris, 2021

Borítóterv: Karcagi Klára
Borítófotó: Martin Schoeller

Kiadja 2021-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6793 5

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Bevezetés

Franciaországban mindenki ismeri Oskar Schindler nevét, ő a második világháború alatt csaknem ezer zsidót mentett ki a náci gyilkosok karmai közül. Pedig az a hőstett, amit Felix Kersten vitt véghez, az Oskar Schindlerénél is jelentősebb. Ahogyan a Zsidó Világkongresszus már az 1947-es memorandumában megállapította, Felix Kersten Németországban nem kevesebb mint „100 000 különböző nemzetiségű zsidó életét mentette meg, és a 100 000-ből legalább 60 000-et (…) saját életének kockáztatásával”. Ráadásul, ahogyan e könyvből is kiderül, ennél valamivel nagyobb számokról lehet szó…

Joseph Kesselnek van egy kevésbé ismert és nagyon megrendítő regénye, a Les Mains du miracle (A csoda keze). A könyv egyszer már képet adott Himmler terapeutájának hőstettéről, aki a szabadlábra helyezett zsidók és ellenállók számában állapította meg tarifáját, bár az olvasó nem nagyon tudja eldönteni, hogy Kessel fantáziája mit toldott hozzá a tényekhez. Annyi mindenesetre bizonyos, hogy Kersten adatait a nyugat-európai történészek részéről ugyanaz a lenéző bizalmatlanság fogadta, mint amilyen hitetlenkedve fogadták annak idején Otto Strasser, Hermann Rauschning és Hans-Jürgen Kohler állításait – miután ezek a politikai menekültek a valóság ismeretében próbálták leírni a náci rezsimet a harmincas évek végén.1 De ami Kerstent illeti, mégiscsak van valami ellentmondás abban, hogy miközben a legtöbb történész lépten-nyomon hivatkozik rá a könyvében mint szemtanút vagy történelmi szereplőt teljesen jelentéktelennek tünteti fel. Holott ezzel a szkepticizmussal nem is egy megkérdőjelezhetetlen tény állítható szembe. Himmler határidőnaplójából és levelezéséből egyértelműen kiderül, hogy a náci vezető 1939 márciusa és 1945 áprilisa közt több mint kétszázszor vette igénybe – mégpedig alkalmanként egy-egy órára – Felix Kersten szolgálatait. Emellett a találkozásokról készült feljegyzések, valamint a terapeuta emlékiratai már 1947-ben teljes összhangban vannak mindazzal, amit a náci hierarchia csúcsán tartott titkos megbeszéléseken készült és az esemény utáni években-évtizedekben közreadott jegyzőkönyvek tartalmaznak. Egyébként számos – Himmlernek vagy Himmler magántitkárának, Rudolf Brandtnak kézjegyével ellátott – eredeti dokumentum is bizonyítja, milyen tevékenységet fejtett ki Kersten a rezsim áldozatainak megmentéséért. A tetejében a szövetségesek tanúvallomásai és visszaemlékezései is egybevágnak mindazzal, amit ellenfeleik állítanak. Mellesleg a háború két utolsó évében a brit, amerikai, holland és svéd diplomáciai levelezésből is világosan kiderül, a nagykövetektől Franklin Roosevelten és Winston Churchillen át egészen a külügyminiszterekig úgyszólván mindenki tudott Felix Kersten tevékenységéről. Végezetül Kerstennek alig van olyan állítása, amit ne lehetne ellenőrizni, és ha előfordul is, hogy ezek vagy azok az állítások olykor pontatlanok, netalán túlzók, a legtöbb esetben könnyen kideríthető, hogy miért.

Felix Kersten alakját felidézni nem könnyű feladat. Jóllehet származására nézve német volt (bár családja az orosz birodalom észt tartományában telepedett le), és önmagát mindig is németnek tartotta, finn állampolgár lett, de a harmincas években Hollandiában élt (ezt az országot nagyon megkedvelte), a háború után pedig a svéd állampolgárságot választotta. Mindössze egy évtizedet átfogó emlékiratait nem kevesebb mint négy könyv tartalmazza, és mind a négy könyvet más nyelven írta. Naplóját hetvenöt éve keresik, holott naplót sohasem írt. A vele kapcsolatos levelek, igazolások, nyilatkozatok, tanúvallomások és vizsgálati anyagok nyelve hol német, hol angol, svéd, dán, norvég, finn vagy holland. Mivel háború alatti tevékenységének a titoktartás volt az előfeltétele, a személyét övező rejtély a háború utáni években sem oszlott el, amiért is – kevés kivételtől eltekintve – az általa megmentett százezrek sohase tudták meg, ki is járt közben az érdekükben. Ráadásul a háború utolsó hónapjaiban akkora volt az összevisszaság, hogy lehetetlenség pontosan felbecsülni, hogy Kersten hány embert mentett meg a haláltól.

Nagyon kellett igyekeznem, hogy az alábbiakban sikerüljön áthidalni ezeket a nehézségeket. Hogyan illesszem a szövegbe a fordításokat, hogyan tegyem érthetővé az intézményeket, fejtsem ki a következményeket, határozzam meg az események pontos helyét, és utaljak állandóan a háttérben folyó háború váratlan fordulataira? Ha mindezt kihagyom, a történet érthetetlenné válik, ha mindenre részletesen kitérek, az olvasó elvész a sok adat között. Amiért is úgy döntöttem, mindazokat az információkat, amik szükségesek a könyv megértéséhez, lapalji jegyzetben közlöm. Emellett, amiként az olvasó is látni fogja, könyvemben számos párbeszéd is olvasható, ezeket vagy Kersten, vagy Schellenberg tábornok, Bernadotte gróf, Himmler asztrológusa, a svéd külügyminiszter, esetleg – már a háború után – valamelyik parlamenti vizsgálóbizottság jegyezte fel. Csakhogy ma már lehetetlen bebizonyítani, hogy ezek a rekonstruált párbeszédek az utolsó vesszőig hitelesek-e. Igaz, a parlamenti vizsgálóbizottságok munkáját gyorsírók rögzítették, de ami a többit illeti, abban az időben senki sem hordott magánál zsebmagnetofont, még a kémek sem. Mindebből az következik, hogy – a levéltári kutatások fényében, tekintettel a tanúvallomásokra meg a kontextusra, a valószínűségre meg a józan észre – kénytelenek vagyunk legalább minimális bizalmat szavazni a történelmi szereplőknek meg a szemtanúknak.

Ez az elképesztő kirándulás az ezeréves Reich sötét labirintusaiban alighanem új perspektívákat nyit a történészek előtt. Többek közt azt is nyilvánvalóvá teszi, hogy háromféle érzés figyelhető meg e rövid életű és mindenre képes rezsim csúcsán: a vak gyűlölet, mivel Himmler, Ribbentrop, Goebbels, Bormann, Göring, Hess és Rosenberg kimondhatatlanul utálták egymást (Felix Kersten erre a gyűlöletre játszik rá, hogy vállalkozását sikerre vigye); a már-már személyiségvesztéssel járó fanatizmus, ami mindenkiben ott dolgozott, aki Hitler démoni befolyása alá került (nemhiába mondta Göring, hogy „az én lelkiismeretemet Adolf Hitlernek hívják”); és végül a rettegés, amitől a náci vezetők egyetlen pillanatra sem tudnak megszabadulni, és amiről még az olyan nagykutyák is kendőzetlen őszinteséggel beszéltek, mint Hermann Göring: „Amikor belépek Hitler dolgozószobájába, mindig a csizmámban dobog a szívem.”

Végezetül, nagyon is érdemes az olvasónak rászánnia magát a terapeuta Felix Kersten társaságában erre a zaklatott és egyáltalán nem veszélytelen utazásra, ha másért nem, hogy megtapasztalja, a humor nemegyszer még a legtragikusabb helyzetekben is felfénylik. Lehet, hogy sokan megbotránkoznak ezen, mivel napjainkban egyre nagyobb a hivatásos felháborodók száma, de remélem, azok lesznek többségben, akiket ez a legkevésbé sem zavar,2 és akik talán még élvezik is, hogy megismerkedhetnek ezzel a rendkívüli személyiséggel, aki végre megbékíti őket az emberiséggel.

A könyv legfontosabb szereplői

Berger, Gottlob SS Brigadeführer, az SS Főhivatal kiképzési és toborzási vezetője

Bernadotte, gróf Folke V. Gusztáv svéd király unokaöccse és a svéd Vöröskereszt alelnöke

Bormann, Martin Hitler titkára, a nemzetiszocialista pártkancellária vezetője

Brandt, Rudolf Heinrich Himmler magántitkára

Ciano, Galeazzo olasz külügyminiszter, Mussolini veje

Dönitz, Karl ellentengernagy, 1943-tól a Kriegsmarine parancsnoka, Hitler utódja

Goebbels, Joseph a Reich propagandaminisztere

Göring, Hermann birodalmi marsall, a Luftwaffe főparancsnoka

Günther, Christian svéd külügyminiszter

Hess, Rudolf Hitler helyettese

Hewitt, Abraham Roosevelt elnök kiküldöttje, az OSS stockholmi ügynöke

Heydrich, Reinhard Himmler helyettese és a Birodalmi Biztonsági Szolgálat (RSHA) vezetője

Himmler, Heinrich SS Reichsführer

Kaltenbrunner, Ernst az RSHA élén Reinhard Heydrich utóda;

Kersten, Arno Felix Kersten második fia

Kersten, Felix orvos fizioterapeuta

Kersten, Irmgard Felix Kersten felesége

Kivimäki, Toivo berlini finn nagykövet

Lüben, Elizabeth Felix Kersten „fogadott nővére”

Masur, Norbert Hillel Storch helyettese a Zsidó Világkongresszus svédországi képviseletén

Müller, Heinrich a Gestapo IV. ügyosztályának, valamint az SS biztonsági szolgálatának (RSHA) vezetője

Mussert, Anton a hollandiai nemzetiszocialista mozgalom (NSB) vezetője

Nagell, baron Justinus van Hollandia volt stockholmi nagykövete

Posthumus, Nicolaas a közgazdaságtan tanára, valamint a holland háborús dokumentációs központ (NIOD) alapítója

Quisling, Vidkun a kollaboráns Nasjonal Samling párt vezetője a megszállt Norvégiában

Rangell, Johan 1941-től 1943-ig Finnország miniszterelnöke

Ribbentrop, Joachim von a Reich külügyminisztere

Richert, Arvid berlini svéd nagykövet

Ryti, Risto 1940-től 1944-ig Finnország köztársasági elnöke

Schellenberg, Walter az SS biztonsági szolgálata (RSHA) VI. külföldi hírszerzéssel foglalkozó ügyosztályának vezetője

Seyß-Inquart, Arthur a megszállt Hollandia helytartója

Storch, Hillel a Zsidó Világkongresszus stockholmi képviselője

Terboven, Josef a megszállt Norvégia helytartója

Witting, Rolf 1940-től 1943-ig Finnország külügyminisztere

Wulff, Wilhelm híres asztrológus, Himmler „tanácsadója”

A rövidítések és betűszavak listája a 356. oldalon.

Első fejezet

A főszereplő színre lép

Történetünk a XIX. század legvégén a livóniai Jurjev (ma Tartu) mellett kezdődik (Livónia egyike az orosz birodalom három balti kormányzóságának). Itt jön világra 1898 szeptemberében Alexander Eduard Felix Kersten. Az újszülöttnek három keresztapja is van, mindhárom rangos személyiség, emellett az apa jó barátai, a három keresztnév őtőlük való: Edouard de Livron (ő miniszter volt a cár kormányában), Alexander Westberg, a cárnő magánorvosa, végül a Szentpétervárra delegált francia nagykövet, Gustave Lannes de Montebello márki (Lannes marsall unokája). Ez utóbbi azonban nem saját keresztnevét adta az újszülöttnek, hanem a francia köztársasági elnökét, Félix Faure-ét…

Az újszülött tehát a kozmopolitizmus jegyében jön világra, és ez a kozmopolitizmus úgyszólván gyermekkorától fogva Felix Kersten egész életét meghatározza. Már csak azért is, mert Livónia akkor még nem volt teljesen eloroszosítva, a kisemberek észtek voltak, a tisztviselők oroszok, a kereskedők pedig zsidók1 – a földbirtokosok túlnyomó többsége viszont német. A kis Felix anyja és apja esetében is ez a helyzet (az anyának Olga Stubing, az apának Friedrich Kersten a neve). Ez utóbbi brandenburgi földművesek leszármazottja, akiknek egészen a XVI. századig nyúlnak vissza a gyökereik. Mire a fiú iskolaérett, a füle nyilván hozzászokik a német, orosz, észt, finn és jiddis nyelvhez, sőt, még a Szentpétervár környékén beszélt és finnugor eredetű izsórhoz is. Ahogyan évekkel később mondani fogja, „nagyon hamar megtanultuk, hogy ezeket a különböző eredetű, különböző anyanyelvű és társadalmi helyzetű embereket saját emberi értékük szerint ítéljük meg”.1

Lehet, hogy ennél többet is tanult? Nem valószínű, ezt később ő maga is készségesen elismerte: „Mi tagadás, nem voltam mintadiák.”2 A szülők nem kis elkeseredésére csak falánkságával, rendetlenségével és lustaságával vonja magára a tanárok figyelmét. Amiért is szülei 1907-ben előbb a Wenden melletti birkenruhi bennlakásos német gimnáziumba, majd Rigába küldik, ott fejezi be közepes osztályzatokkal tanulmányait, de nem jut el az érettségiig. Akárcsak apja, ő is szenvedélyesen vonzódik a földműveléshez, így aztán 1914 májusában beiratkozik a jenfeldi (Holstein) mezőgazdasági főiskolára. Ekkor úgy érzi, megtalálta hivatását: miután – két évre rá – megkapja diplomáját, agronómusként Gierslebenben (Anhalt) gyakornokoskodik. „Nagyon élveztem ezt a munkát – mondja évekkel később –, szeretem a vidéki életet.”3

De már javában benne járunk az 1917-es évben, immár harmadik éve dühöng az első világháború, Kerstenék pedig – bárhol is születtek, és bárhol van az állandó lakóhelyük – német állampolgárnak számítanak. Mellesleg az orosz hatóságok éppen ezért száműzték már 1914-ben Friedrich és Olga Kerstent Kazahsztánba, miközben fiukat a német hadsereg 1917 őszén behívja katonának. Hogy Felix Kersten hogyan tudta elkerülni a frontszolgálatot meg a lövészárkot, nem tudni, de az sem teljesen lehetetlen, hogy vagy a kiképzés egészen a fegyverszünetig elhúzódott, vagy valahol Észak-Németországban teljesített őrszolgálatot. Mindenesetre, úgy szerel le 1918 decemberében, hogy egyetlen egyszer sem sütötte el a puskáját.

Ami nem jelenti, hogy soha nem fog fegyvert használni. Hat hónappal a bolsevik forradalom után Finnország kivívta függetlenségét, és a Vörös Hadsereget kiűzte területéről, 1919 elején pedig két önkéntesekből álló ezredet küld délre, hogy finn alakulatok is részt vegyenek a balti országok felszabadításában: az első finn szabadcsapatokat, valamint Kalm alezredes Pohjanpojad-ezredét.2 Ami Felix Kerstent illeti, ő az utóbbi alakulathoz csatlakozott. Alig húsz éves, keménykötésű, nagyon magas, bár egy kicsit elhízott fickó – ráadásul Németországban komoly katonai kiképzést kapott. Rögtön őrmesternek nevezik ki, és Pajkunál, január 31-én már részt vesz az első komolyabb katonai akcióban, amikor is a Vörös Hadsereg kötelékében harcoló lett lövész-zászlóaljjal szemben vetették be őket. Szülővárosa, Jurjev felszabadításában is részt vesz, amit rögtön vissza is keresztelnek Dorpatra, ami a régi neve. A finnek és észt szövetségeseik próbálják nagyobb mozgékonysággal ellensúlyozni az ellenfél számbeli fölényét. Mivel a katonák egy része még lovon vesz részt a hadműveletekben, Kersten őrnagy kitalálja, hogyan lehet a könnyű géppuskát lóhátra helyezni.4

Kersten csak egy ideig vesz részt Észtország felszabadításában: miután az egyik ütközetben egy teljes napot és egy teljes éjszakát töltött hason fekve egy mocsárban, reumát szerez, és jó ideig képtelen lábra állni. Erről így beszél egyik írásában: „Helsinkibe vezényeltek, a finn főváros egyik honvédkórházába; mivel a finn hadsereg katonájaként harcoltam, rögtön megkaptam a finn állampolgárságot,3 amiért is mankóval bicegtem vissza új hazámba. Hónapokig kezeltek a kórházban, és ezalatt az idő alatt rettenetesen unatkoztam. (…) Amikor újra sikerült lábra állni, alkalmanként – főleg a masszázskezeléseken – besegítettem a kórház igazgató főorvosának, Ekman doktornak a munkájában. A finnek nagyon sokra tartják a masszázsterápiát, a legsúlyosabb esetekben maga Ekman doktor se szégyelli felgyűrni az ingujját. Én is megpróbálkoztam a dologgal, és Ekman doktor figyelmesen végignézte, hogyan csinálom, majd utána – mintha most is hallanám – ezt mondta: »Magának kincset ér a keze«. (…) Azt mondta, kiképez a masszázsterápiára.”5

„Kincset érő kéz?” Amit Ekman doktor gyakorlott szeme egyetlen pillanat alatt észrevett, nem más, mint két izmos kar, rendkívül érzékeny ujjvégek, meg a szemmel látható adottság, hogy mindkettőt együtt használja. Mindez új perspektívákat nyit a fiatalember előtt, aki nem nagyon tudja, hogy mit kezdjen az életével. Mindössze annyit tud, hogy nem akar a hadseregben maradni. Az észt kormány, közvetlenül a felszabadulás után, államosítja a családi tulajdonban levő nagybirtokokat, Kerstennek nincs valami nagy kedve alkalmazottként más földjén dolgozni. De eszébe jut, és ezt el is meséli Ekman doktornak, gyerekkorában gyakran látta, hogy anyja rendszeresen masszírozta, sőt, így meg is gyógyította a hozzá forduló parasztokat. Sőt, anyja egyszer azt is elmondta neki, hogy az ő anyja is értett a masszírozáshoz. „Na, látja – mondta Ekman doktor –, maguknál ez családi örökség! Fogja a mankóját, és jöjjön velem, átmegyünk a poliklinikára. Most rögtön meg is tartjuk az első órát, mégpedig a betegek jelenlétében.”6

Kersten jó tanítványnak bizonyul, és asszisztensként segít a katonaorvosoknak, akik masszázzsal igyekeznek enyhíteni az ütközetben megsebesült finn katonák fájdalmait. Egykettőre kiderül, minden adottsága megvan a masszázsterápiához, és nem telik el egy hónap, és a katonák már többre becsülik az ő kezelését a hivatásos masszőrökénél. Ekman doktor Kerstent Colander doktornak is bemutatja – akkortájt ez utóbbi a legnagyobb név a szakmában –, Kersten olyan mély benyomást tesz rá, hogy Colander doktor úgy dönt, még ingyen is foglalkozik vele… Időközben a fiatalember leszerel, és ha igaz is, hogy sokkal több időt szentelhet orvosi tanulmányainak, valamiből azért meg kell élnie. Kersten előbb dokkmunkás, majd pincér, mosogató – végül takarítóként igyekszik megkeresni a kenyérrevalót. „Esténként pedig a tankönyveket bújtam a szobámban, főleg az anatómiát. Két éven át igyekeztem a lehető legmélyebb tudást megszerezni, és közben Colander doktor osztályán gyakornokoskodtam.”7 Az erőfeszítés meg is hozza az eredményét, 1921-ben „tudományos masszázsból” hivatalos diplomát szerez. De tanárának tanácsára már egy év múlva Berlinben tökéletesíti a tudását, ott ugyanis még fejlettebb a masszírozás terápiája.

Nem lehetett kellemes dolog üres zsebbel megérkezni a húszas évek elejének Berlinjébe, a város még alig tért magához az első világháború négy évének nélkülözéséből, a két évig tartó politikai nyugtalanságából, meg az egyre gyorsuló infláció satuszorításából. Kersten ezúttal is a legkülönfélébb módon igyekszik megkeresni a kenyérrevalót: elsősorban megint mosogatással, de volt statiszta is filmforgatáson, sőt, tolmács is, finn üzletembereket kalauzolt Berlinben. De szállásról legalább nem kell gondoskodnia, szüleinek egyik régi barátnője, Lüben professzor özvegye Berlinben él Elisabeth nevezetű lányával. Ez utóbbi, igaz, tizenkét évvel idősebb Felix Kerstennél, de csupa odaadás és segítőkészség, olyan erős barátság szövődött kettejük között, amiben Kerstennek sohasem kellett csalódnia. Kersten olyan melegséggel emlegeti, mintha Elisabeth legalábbis nővére vagy anyja lett volna, és mindig hozzáteszi, nélküle semmire se vitte volna.

Kersten kitartó szorgalommal folytatja tanulmányait. Bejár az orvostudományi egyetem előadásaira, továbbá azoknak a hírességeknek a gyakorlati kurzusait is látogatja, akiket Helsinkiben figyelmébe ajánlottak. Ilyen híresség a lipcsei Binswanger professzor, Cornelius doktor, az idegvégződések kezelésének specialistája, továbbá Bier professzor, a híres érsebész. Kersten az utóbbinál ismerkedik majd meg egy idősebb ázsiai férfival, a találkozás egész életét meghatározza. Bier professzor ugyanis bemutatta Kerstent a nagy múltú Kô doktornak; utóbbi Kínában született, de hétéves korától egy tibeti kolostorban nevelkedett, ahol előbb próbaidős lett, majd szerzetes, végül láma. Kô doktor tizennégy éven át a kínai és tibeti orvostudományt is elsajátítja. Huszonegy évesen Nagy-Britanniába küldik tanulni, hogy a nyugati orvostudománnyal is megismerkedjen, Londonban be is iratkozik az orvostudományi egyetemre, diplomát szerez, végül rendelőt nyit a brit fővárosban. De mivel a határon túlra is eljut a híre, a háború után Berlinbe hívják.

Felix Kersten félénken bevallja Kô doktornak, milyen korlátozottak orvosi téren az ismeretei; a kínai férfi felfigyel a fiatalemberre, és meghívja Ansbacher strasséra néző szerény lakásába. És ahogy belépnek a lakásba, azonnal le is vetkőzik és megkéri Kerstent, mutassa meg neki, mit tanult finn tanáraitól. Kersten igyekszik kivágni a rezet, mire Kô doktor szótlanul felöltözik, teával kínálja a fiatalembert, végül ezt mondja: „Fiatal barátom, amit tud, az nagy semmi, sőt, a semminél is kevesebb. De harminc éve várok magára. (…) Amikor még próbaidős voltam Tibetben, az derült ki a horoszkópomból, hogy idén találkozni fogok egy fiatalemberrel, ez a fiatalember tudni még nem tud semmit, de én mindenre meg fogom tanítani. Nem akar tanítványom lenni?”4 8

Így lett Felix Kersten Kô doktor tanítványa – eközben továbbra is bejárt az orvostudományi egyetem előadásaira, és továbbra is dolgozott, hogy legyen miből megélnie. Kersten, 1922 és 1925 között három éven át igyekszik ellesni mestere technikáját, majd az asszisztense lesz, számos csodálatosnak látszó gyógyulás szemtanúja, miközben Kô doktor olyan tudományba avatja be, amely messze túlmutat a közönséges masszírozáson. Kersten évekkel később így foglalja össze az alapelveit ennek a gyakorlatnak, amit ő „manuális” vagy „fizio-neurális terápiának” nevez. „A lényeg – írja – az idegszöveteknek megfelelő masszírozással való kezelése és megerősítése. (…) Gyakorlati szempontból mélyreható idegterápiáról is lehetne beszélni, legalábbis a szónak abban a jelentésében, hogy a bőrt, a bőr alatti szöveteket, meg – az idegekkel és hajszálerekkel – az izomszöveteket is munkába vesszük és nyújtjuk. A fizio-neurális terápia különösen javallott a legtöbb rosszullét esetében (…), főleg amikor vértolulás keletkezik a lelassuló vérkeringés miatt, vagy amikor akadozik az idegek és egyéb szövetek vérellátása. Biológiai szempontból igen szoros a kapcsolat a vérkeringés meg az idegrendszer között. A keringési rendellenességek könnyen fejfájást, migrént vagy perifériás fájdalmakat, idegfájdalmat, ideggyulladást stb. idézhetnek elő, továbbá idegzavarokkal, szív- és érrendszeri betegségekkel, emésztési panaszokkal is járhatnak, megzavarva a belső szervek működését, emellett lelki problémákat, nemegyszer súlyos neurózist okozhatnak. És megfordítva, az olyan lelki jelenség, mint amilyen a zaklatottság, félelem, szorongás, kimerültség meg a depresszió, állandóan hatással vannak – és nemritkán káros hatással – a hajszálerek érbeidegzésére, és ezzel a vérkeringésre, az anyagcserére, az emésztésre és végül a belső elválasztású mirigyekre.”9

Más szóval, csak úgy lehet enyhíteni a legfontosabb szervekkel – szívvel, májjal, gyomorral, tüdővel, vesével meg az aggyal – kapcsolatos panaszokat, ha próbáljuk – ujjunkat és tenyerünket használva enyhe nyomással, gyúrással, nyújtással vagy simítással – eltávolítani a salakanyagot és élénkíteni a vérkeringést, mert ezek a problémák akadályozhatják az idegszöveteknek meg a bőr alatti szöveteknek friss vérrel, vagyis oxigénnel való ellátását. Kersten sohasem állította, hogy mindent meg tud gyógyítani ezzel a terápiával – épp ellenkezőleg, még meg is jegyzi, hogy a technika szigorúan ellenjavallt súlyos gyulladás, daganatos megbetegedés, szívelégtelenség vagy előrehaladott érelmeszesedés esetén.10 Akárhogyan is, eléggé tág a köre az idegzavarra vagy vérkeringési zavarokra visszavezethető rosszulléteknek, amiért is a kezelés, úgyszólván csodával határos módon, számos betegnek enyhítheti a tüneteit. Már csak azért is, mivel Kô doktor asszisztensének biztos a keze, és nagyon pontosan lokalizálja gyomortájékon azokat a helyeket, ahol valamilyen csomó, vértolulás, tapadás vagy összenövés van a mélyben, egyszóval olyan probléma, ami egyszerre tájékozódási pont és célpont Kersten szemében. Egyébként Kersten idő jártával még nagyobb tudásra tett szert, nemegyszer már csukott szemmel és puszta érintéssel is „látta” maga előtt a beteg idegpályáit.11

Ennek egészen rendkívüli koncentrációs készség az előfeltétele – nos, ezt sajátíthatta el Kersten Kô doktor vezetésével. Ami az utóbbit illeti, ő olyan „rendkívüli koncentrációról” beszél, amit „majdhogynem az indiai jogik önkívületi állapotához lehet hasonlítani”. Mármost épp ezzel a koncentrációval volt kapcsolatos az idős mester tanítása, ami – a meridiánból, a pulzusdiagnózisból meg a hétszázhatvanegy fő akupunktúra-pontból kiindulva – Kerstent egyszersmind a tibeti, indiai és kínai orvoslásba is beavatta. A tananyagban szerepel még a légző gyakorlatok és meditációs gyakorlatok elsajátítása, valamint a szinte teljes aszkézis – enélkül ugyanis lehetetlen eljutni a kezeléshez nélkülözhetetlen koncentráció legmagasabb fokára. Dohányzás, alkohol, ajzószerek kizárva, és a pihenés idejét is szigorúan be kell tartani az energia megőrzése végett.5 Végül ott volt a tanítás beavatási része – egy nyugat-európai embernek ez lehetett a legnehezebb: a testnek meg a szellemnek a világegyetemmel való kapcsolata, a láthatatlan idegrendszer, a Három Alapelv tana, valamint a tan terápiás következményei – mindez Kerstennek, ezt ő maga is készségesen elismerte, egyáltalán nem ment könnyen, de – mint bevallotta – mégiscsak ez nyitotta meg előtte „az igazság útját”.12

Felix Kersten még sokáig élvezte volna ezt a rendkívül izgalmas életet, amelyben egyszerre sajátította el a keleti orvostudomány alapjait, gyakorolta a masszázsterápiát és látogatta az orvostudományi egyetem előadásait, miközben apró munkákkal igyekezett megkeresni a kenyérrevalót, és bőszen udvarolt is jobbra-balra, ha 1925 őszén Kô doktor be nem jelenti, hogy elhagyja Németországot. Mindezt Kersten a következőképpen mesélte el Joseph Kesselnek: „Holnap – mondta neki Kô doktor – elutazom, visszamegyek a kolostoromba. Ideje felkészülnöm a halálra. Mindössze nyolc évem van hátra. (…) A dátum már régóta meg van írva a horoszkópomban.”13 Kersten döbbenten néz Kô doktorra. Ekkor a mester azzal vigasztalja, mindent megtanított neki ahhoz, hogy átvegye munkáját meg a betegeit.

Lehet, hogy mindez furcsán hangzik egy nyugat-európai ember fülében, nem szabad azonban elfelejteni, hogy az asztrológia Tibetben, Nepálban és Bhutánban ugyanolyan tudománynak számít, mint az asztronómia, és mindez csak igen-igen vékony szállal kapcsolódik a nyugat-európai asztrológiához. Elég az hozzá, hogy Kerstennek Kô doktor elutaztával egyik napról a másikra megváltozik az élete. „Amikor Kô doktor 1925-ben visszament Kínába,6 átvettem a pacientúrája egy részét. A betegek túlnyomóan jómódú lévén, ettől fogva egy ideig nem voltak anyagi gondjaim, ráadásul olyan új betegek is jöttek, akik a nagyipar vezető köreihez tartoztak.”14

Még nincs huszonhét éves, de Felix Kersten, életében először, tisztességes jövedelemre tesz szert, sőt, a tisztességesnél is jelentősebb jövedelemre, mivel már azt is megengedheti magának, hogy a rendkívül elegáns wilmersdorfi lakónegyedben tágas lakást béreljen Rüdesheimer Platz sarkán. Itt van a rendelője is, a házvezetőnői teendőket pedig fogadott nővére, a hűséges Elisabeth Lüben látja el. Kersten tetszetős autót vásárol, sőt, sofőrt is felfogad. Micsoda reváns ez öt év nyomorgás után, és micsoda alkalom a gyógyítás olyan területének felfedezésére, amely addig távol állt tőle. „Az emberek teljesen új típusát ismerhettem így meg, olyan férfiakat, akik a fizikai-szellemi hajszoltságtól lettek betegek. Ezeket a panaszokat munkahelyi betegségeknek is nevezhetnénk, annál is inkább, mivel mindegyik a túlfeszített munka következménye. (…) Ezek az emberek egyetlen célt láttak az életükben, a sikert, a gazdaságban való érvényesülést. Egyébként korántsem az anyagiasság, a pénz szeretete hajtotta őket, csak a vágy, hogy mamutvállalatokat, konszerneket hozzanak létre, amelyeknek köszönhetően megtarthatják, sőt, meg is erősíthetik gazdasági hatalmukat. (…) Őnáluk a hatalomvágy minden emberi tulajdonságot elfojtott. Ráadásul korántsem azért kerestek fel, hogy bajaikat enyhítve segítsek rajtuk, hanem hogy minél hamarább visszakaphassák régi formájukat, és még több hatalomra tegyenek szert.”15

Adott esetben ezek a „munkahelyi betegségek” krónikus migrénben, hastáji vagy mellkasi fájdalmakban, idegfájdalomban, vérkeringési zavarokban, reumatikus panaszokban, isiászban, szapora szívverésben, súlyos alvászavarban, impotenciában, szédülési rohamokban vagy általános kimerültségben nyilvánulhatnak meg. Márpedig Felix Kersten különösen jól értett ezeknek a tüneteknek a kezeléséhez. Olyan betegeket fog tehát kezelni, akik bár eljutottak a csúcsra, mégis gyötri őket a becsvágy, nyomasztja őket a felelősség, kimeríti őket a túlfeszített munka… és akikről az orvosok már teljesen lemondtak. Így lesz a betege Carl Bosch, az IG Farben vezérigazgatója; August Rostberg, a kálisó-, földgáz- és petróleumkitermelésre specializálódott Wintershall Konzern vezérigazgatója; August Diehn, a Kalisyndikat – vagyis a kálisó-kartell – mindenható igazgatója, valamint Friedrich Flick, a német kőszénbányászat és acélipar első embere.

Ahol a legjobb orvosok rendre kudarcot vallottak, Kô doktor tanítványa, a finn masszőr bámulatos eredményt ér el; a hozzá forduló férfiak túlnyomó többsége mindössze néhány hét, legfeljebb néhány hónap alatt megszabadul bajaitól – igaz, csak hosszabb-rövidebb időtartamra, mivel újra meg újra visszaesnek a túlfeszített munka hibájába. Csakhogy a terapeuta épp ettől lesz olyan értékes a szemükben, mármint azért, mert újabb kezelésre vissza is lehet menni hozzá. Meg attól, hogy az elégedett páciens reklámot csinál neki: ezek a befolyásos emberek boldogan újságolták el környezetükben, hogy újra egészségesnek érzik magukat, és mindenkinek ajánlják a Rüdesheimer Platz-i rendelőt, ahol a vagyonosabbnál vagyonosabb betegek egymásnak adják a kilincset.

Felix Kersten neve ekkor már a határokon túl sem cseng ismeretlenül. Adolf Friedrich von Mecklenburg-Schwerin nagyherceg, aki szintén betege volt, Kerstent testvérének, Mecklenburgi Henrik hercegnek is figyelmébe ajánlotta, aki Hollandia királynőjének, I. Vilmának férje. Henrik vértolulásos szívelégtelenségben szenved, orvosai szerint legjobb esetben is legfeljebb fél éve volt még hátra, azóta, miután a fájdalmak levették a lábáról, csak fekszik a palotájában. 1928 tavaszán Kersten Hágába utazik, és alaposan megvizsgálja Henrik herceget. Jóllehet állapotát ő maga is súlyosnak ítéli, igyekszik segíteni rajta. Az október 27-én kelt levélből, amelyet a herceg a jótevőjéhez intézett, egyszersmind a kezelés eredményéről is képet kaphatunk: „Engedje meg, hogy köszönetet mondjak azért a szinte művészi szintre emelt masszázsterápiáért, amellyel csodálatos eredményt ért el. (…) Az idegfájdalom, ami korábban gyötört, teljesen eltűnt.”16 A herceg még hat hosszú évig élt, jóllehet túlsúlyos volt és kicsapongó életet élt – ami csakugyan csoda… Egyelőre a királyi udvar hálából felajánlja Kerstennek, telepedjék le Hollandiában.

Kersten 1928 végén le is telepszik Scheveningenben, Hága előkelő negyedében, lakcímét pedig – Badhuisweg 18.7 – egymásnak adogatják a hollandiai bankvilág, a nagyiparosok, a nagypolitika, a diplomácia meg az arisztokraták köreiben. Akárcsak Németországban, a holland betegek túlnyomó része is a túlhajszoltság – nagy felelősség, gyakori megbeszélések, dohányzás és alkohol, a sok társasági estély és kevés pihenés – tüneteitől szenved. 1925 óta Kersten valóságos specialistája lett ezeknek a problémáknak, és elképesztő eredményekkel dicsekedhet: „Boldog voltam, hogy meg tudtam szabadítani őket a bajaiktól.”17 Egyszerre nyolcnál több beteget sohasem vállal a két-három hónapos kúrákra, ami körülbelül negyven beteg évente. A jómódúak nagy összegeket fizetnek a terápiáért, a hozzá forduló szegényeket viszont ingyen kezeli. Egyik leggazdagabb betege, a legnagyobb hollandiai betongyártó, J. L. Doedes emlékezete szerint „Kersten csakis akkor fogadott el valakit betegének, ha úgy érezte, meg tudja gyógyítani. Ezen az elven akkor sem változtatott, amikor sok pénzt ígértek neki a kezelésért. Olyan eset is előfordult, amikor egyik barátomat több vasárnapon is kezelte, holott az illetőnek nem volt egy vasa sem.”18

Mindamellett a német betegeket sem hanyagolja el, Kersten ugyanis nem számolta fel a Rüdesheimer Platz-i rendelőjét, és általában az év első négy hónapját Németországban tölti. Utána félévet Hágában dolgozik, a maradék két hónapot pedig elosztja Svájc, Olaszország, Ausztria vagy a Riviéra között – de Észtországba is vissza-visszatér a szüleit meglátogatni. Ez alatt az idő alatt a lakásokat meg a rendelőket a hűséges Elisabeth Lüben gondjaira bízza. Hágában még Holland Indiából, az Egyesült Államokból, Franciaországból és Nagy Britanniából érkező pácienseket is fogad. Kersten mindennapos vendég a királyi palotában, a legelőkelőbb házak vacsorameghívottja, emellett a nők sem közömbösek iránta8 – ezek a felhőtlen boldogság évei az életében. „Nagyon megszerettem a hollandokat, megtanultam a nyelvüket, elég az hozzá, hogy Hollandiában otthon éreztem magam. (…) Nekem nagy felfedezés volt Hollandia. Megszerettem a holland tájat, egyre népesebb lett a pacientúrám, hírből sem ismertem az anyagi gondokat.”19

Eközben sötét felhők gyülekeznek Németország egén: 1933. január 30-án, négy év politikai nyugtalanság után, az idős Hindenburg elnök Adolf Hitlert nevezi ki kancellárnak. Ettől fogva az új kancellár elsöpri útjából politikai ellenfeleit, semmibe veszi a szabadságjogokat, szétveri az ellenzéket és a szakszervezeteket, megfojtja a helyi önkormányzatiságot, engedelmességre kényszeríti az egyházakat, elhallgattatja a Reichstagot, és kegyetlen rendőrállamot épít ki Németországban. 1934 nyarán, Hindenburg halála, valamint a legfontosabb SA-vezetők, legelsősorban Ernst Röhm likvidálása után Németországban nincs ellenfele a hitleri diktatúrának.

Félix Kersten Hollandiában élő finn állampolgár – őt ez a politikai földindulás nem nagyon érinti, a gazdasági következményei viszont annál inkább. Német páciensei kilenc éve német birodalmi márkában fizetik a tiszteletdíját, a márka azonban ettől fogva nem konvertibilis, ezt a pénznemet kizárólag Németországban lehet elkölteni. Kersten úgy határoz, befekteti németországi jövedelmét, és Berlintől hetvenhat kilométerre északra, Hartzwaldéban birtokot vásárol. „Ezzel régi vágyam teljesült, ugyanis régóta szerettem volna, hogy legyen egy darab földem, ami csak az enyém, és ahol eltölthetem a szabadidőmet, távol az emberektől meg a világ zajától. Mindez arra is jó alkalom volt, hogy felelevenítsem magamban mindazokat az ismereteket, amiket apám hivatásával, vagyis a földműveléssel kapcsolatban tanultam. Mivel a ház elég rossz állapotban volt, rendbe hozattam, bevezettettem a villanyt, telefont meg a folyóvizet. (…) Ettől fogva, ahogy Berlinben már alig vártam, hogy visszautazhassam Hollandiába, Hollandiában már türelmetlenül vártam, végre mikor tölthetem megint a szabadságomat Hartzwaldéban.”20

Egy kis időre rá, már nem egyedül utazik a hartzwaldei házba; 1937 februárjában baráti társaságban megismerkedik egy Irmgard Neuschäffer nevezetű fiatal lánnyal; ez utóbbi a volt hesseni nagyhercegség főerdészének lánya, így nem csoda, hogy a lakodalmat Darmstadtban tartják meg, négy hónappal később. Ettől fogva az újdonsült feleség is együtt ingázik férjével Berlin, Hartzwalde és Hága között – sőt, a rákövetkező évben fiúgyermekkel is megajándékozza.

Berlinben is, Hágában is, a kezelések továbbra is rendkívül eredményesek: kezelőorvost lehet találni, de az olyan orvos, aki a gyógyításhoz is ért, ritka, mint a fehér holló. Jóllehet Kersten csak finn masszázsoklevéllel rendelkezett, híres orvosprofesszorok is küldenek hozzá olyan betegeket, akiken még ők sem tudtak segíteni. És miután Kersten terápiájával visszaadta egészségüket vagy enyhítette panaszaikat, ezek a betegek jó hírét költötték a környezetükben. Így történt, hogy egyik német betege, Wilhelm von Hochberg gróf Kerstent bemutatta a berlini olasz nagykövet feleségének, a myocardialis ischaemiában szenvedő Elisabeth Cerrutinak. És miután az asszony hosszú kezelés után megszabadult a bajától, Kerstent azonnal beajánlja arisztokrata honfitársának, Savoia-Aosta hercegnek, III. Viktor Emánuel unokaöccsének. A herceg nincs könnyű helyzetben: hajóbaleset következtében a jobb lába négy helyen is eltört, ráadásul a törést mélyvénás trombózis is súlyosbítja – addig a legjobb párizsi orvosoknál is megfordult, kivétel nélkül mindegyik amputációt javasolt. A herceg azonban Elisabeth Cerruti tanácsára Berlinbe utazik, hogy Kerstennel megvizsgáltassa magát, ez utóbbi a vizsgálat után határozottan kijelenti: az amputáció, úgy látja, elkerülhető. És csakugyan, a herceg három hónapra rá bottal már járni is tud – fél év múlva pedig teljesen rendbe jön!9 Ezek után Kersten az olasz felső tízezer köreiben is rendkívül hízelgő hírnévre tesz szert.21

Bármennyire is igaz, hogy a mélyreható masszázsnak ezt a varázslóját mindig is hidegen hagyta a politika, Kerstennek is észre kellett vennie, hogy 1937 óta a háború sötét fellegei gyülekeznek Európa felett: Németországban a felfegyverkezés még gyorsabb ütemre váltott, egyre nagyobb a nyomás Csehszlovákián és Ausztrián, Németország közeledik Olaszországhoz, és részt vesz a spanyol polgárháborúban – mindez félreérthetetlen előjele a közeledő robbanásnak, arról nem beszélve, hogy a Führer cinkosai – Goebbels, Göring, Ribbentrop, Hess, Rosenberg és Himmler – egyre harciasabb beszédeket tartanak. 1937 tavaszán Wilhelm Roëll tábornok, a holland hadsereg főparancsnoka – akinek fiát Kersten megmentette, holott az orvosok már lemondtak róla – felkeresi Kerstent a Badhuisweg 18. alatti rendelőjében, és rögtön rátér a lényegre: „Idefigyeljen, Kersten, magának nagyon jók a kapcsolatai a német politikai elittel. Próbáljon meg egy kicsit közelebb kerülni hozzájuk. Tudnunk kell, mit forgatnak a fejükben. Úgy ítéljük meg a helyzetet, hogy egy nap meg fognak támadni minket. De tudni nem tudunk semmit, mert egyetlen emberünk sincs a környezetükben.”22

Roëll tábornok, látnivaló, abban a hitben volt, hogy a berlini politikai vezetők Kersten betegei – amit Kersten kereken tagad. Páciensei – mondja – egytől egyig az üzletemberek, a bankvilág, a vegyipar, acélipar, bányászat, autó- és repülőgépgyártás legfelső köreiből kerülnek ki. Ezek az emberek nyilvánosan – igaz – nem hangoztathatják politikai véleményüket, a Rüdesheimer Platz-i rendelőben nem tesznek lakatot a szájukra, és őszintén hangot adnak Hitler korrupt és bűnöző rezsimje iránti utálatuknak.10 Kersten ugyan megígéri Roëll tábornoknak, hogy megtesz minden tőle telhetőt,23 de a lelke legmélyén nem nagyon hiszi, hogy eleget fog tudni tenni a felkérésnek. Pedig a történelemben – ahogyan az életben is – sokszor előfordul, hogy a legváratlanabb a legbiztosabb…

Jegyzetek

1Felix Kersten, Klerk en Beul, Amsterdam, J. M. Meulenhoff, 1948, 24. o.

2Uo.

3NIOD, Map D 6, Mein Lebenslauf, Stockholm, 30/9/45.

4Arno Kersten, SS-ledaren Himmlers innersta hemligheter, Eskilstuna, Vaktel Förlag, 2016, 20. o.

5Felix Kersten, Klerk en Beul, id. mű, 26. o.

6Arno Kersten, SS-ledaren, id. mű, 21. o.

7Felix Kersten, Klerk en Beul, id. mű, 27. o.

8Achim Besgen, Der stille Befehl, Münich, Nymphenburger Verlagshandlung, 1960, 18. o.; Joseph Kessel, Les Mains du miracle, Paris, Gallimard, 1960, 37. o.

9Felix Kersten, Die Heilkraft der Hand, Ulm, Karl Haug Verlag, 1958, 80–81. és 121. o.

10Uo., 122. és 128. o.

11Herbert Petersen, „Bericht über den gebürtigen Dorpatenser Felix Kersten”, in Jahrbuch des baltischen Deutschtums, Bd. 13, 1966, 2. o.

12Felix Kersten, Die Heilkraft der Hand, id. mű, 170. o.

13Joseph Kessel, Les Mains du miracle, id. mű, 40–41. o.

14Felix Kersten, Jeg var Himmlers lege, Oslo, Gyldendal, 1947, 18. o.; Klerk en Beul, id. mű, 29. o.

15Uo.

16NIOD, Map A Doc. I. 878, Bedankbriefje van prinz Hendrik aan Kersten voor behandeling, 27/10/1928.

17Uo., Map D 6, Mein Lebenslauf, 30/9/45, Stockholm, 3. o.

18Uo., Map E 15, Antekening van gesprek met J. L. Doedes, L. de Jong, 28. oct., 47. o.

19Felix Kersten, Jeg var Himmlers lege, id. mű, 18. o.; Klerk en Beul, id. mű, 30. o.

20Uo., 31. o.

21Felix Kersten, Jeg var Himmlers lege, id. mű, 68. o.

22NIOD, Map F 1, F Gesprek prof. Posthumus met Medisinalrat F. Kersten op 1. sept. 1947, 17. o.

23Enquêtecommissie Regerinsbeleid 1940–1945, Deel 6 C, Verhoren, Staatsdrukkerij, s Gravenhage, 1952, 132. o.

Jegyzetek

Bevezetés

1 A Szovjetunió esetében is ez volt a helyzet: Sztálin életében – de sokáig még Sztálin halála után is – az olyan politikai menekülteket, akik – mint Kravcsenko, Krivickij vagy Bajanov – rengeteg információval rendelkeztek a szovjet rendszert illetően, ugyanez a makacs szkepticizmus fogadta a történészek részéről.

2 Már csak azért sem, mert a nagy orosz művész, Szergej Vlagyimirovics Obrazcov is közéjük tartozik, aki szerint „Юмор – это серьезное дело – a humor nagyon is komoly dolog”.

1. A főszereplő színre lép

1 A cári Oroszországban, ahogyan a Szovjetunióban is, a zsidóság „nemzetiségnek” számít.

2 A szónak „pohjai fiúk” a jelentése (Pohja község Délnyugat-Finnországban).

3 Mindez nem teljesen világos: Kersten egy 1945. szeptember 30-án kelt memorandumában kijelenti, hogy csak 1920-ban kapott finn állampolgárságot – ez utóbbi sokkal valószínűbb.

4

Ebből a szempontból Kersten gyóntatópapjának, Achim Besgennek a verziója és Joseph Kessel verziója (mindkettő ugyanabban az évben jelent meg) nagyjából megegyezik egymással. Igaz, hogy mind Besgennek, mind Kesselnek Kersten kevéssel halála előtt, nagyjából egy időben idézte fel a történteket.

5

Szexuális önmegtartóztatásra ellenben nincs szükség, ebben is a mester járt elöl a jó példával. Csakhogy, Kersten nem kis ámulatára, Kô doktornak csak ázsiai nők tetszettek, nem is annyira a vallásos előírások miatt, egyszerűen azért, mert ez volt az ízlése. Kersten viszont egyáltalán nem volt válogatós.

6 Tibet akkor már kínai fennhatóság alatt volt.

7 „Közfürdő utca” – Scheveningen elegáns fürdőhely.

8 Kezdve Mária román királynéval; ez a kapcsolat csak öregbítette a nagy nőcsábász hírében álló Kersten presztízsét.

9

Akárcsak Elisabeth Cerruti esetében, a hercegnél is a szövetek oxigénnel való ellátása volt a probléma, ez pedig a hajszálerek elzáródásának vagy vérbőségének lehetett a következménye – ezekben az esetekben különösen javallott volt a Kersten-féle „gyógymasszázs”.

10 Sokan közülük anyagilag is támogatták Hitlert hatalomra kerülése előtt – annál nagyobb volt a kiábrándulásuk utána.

Tartalom

Bevezetés

A könyv legfontosabb szereplői

1. A főszereplő színre lép

2. Kerstent elkapja a gépszíj

3. A Felix-hálózat

4. A keleti hadjárat

5. A kimondhatatlan

6. Kényes egyensúly

7. A gyanú árnyéka

8. Hullámverésben

9. Viharjelzés

10. A vég kezdete

11. A romok alá temetett Gondviselés

12. Kockázatos küldetés

13. Istenek alkonya

14. Megkésett elismerés

15. Idő előtti búcsú

Rövidítések

Források

Jegyzetek

www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Gspann Veronika
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Varga Virág

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0