Jókai Mór

A HUSZTI BETEGLÁTOGATÓK

TÖRTÉNELMI ELBESZÉLÉSEK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

FULKÓ LOVAG

A DEBRECENI KASTÉLY

AZ UTOLSÓ BUDAI BASA

A HUSZTI BETEGLÁTOGATÓK

A NAGYENYEDI KÉT FŰZFA

KOMÁROM

EGY BÁL

A MEGVETETT NAGYSÁG

A MOCSÁROK REJTEKHELYE

A KIS SZÜRKE EMBER

A VÉGZETES HELY

A ZSOLCAI HŐS

JÓKAI – ÖNMAGÁRÓL

JEGYZETEK

FULKÓ LOVAG

Rege a régi rossz időkből

Azokban a szomorú időkben, hogy az átkozott kegyetlen tatár pusztítá e mi jó hazánkat, két jó magyar vitéz testvér, Koppánd Simon és Koppánd Mikhál, a tamásfalvai pusztulás után, mely nagy városnak a nyoma sem látszik meg mai nap, valahogy megszabadultak az égésből, gyilkolásból, s a nádasok közé menekülve, azokban bujdokoltak sok napon és éjszakán keresztül, néha fejtetőig elbújva a víz alá, mert a gonosz, vérszomjas ellenség még a mocsárokat is meghajtotta, hogy a menekülteket kézre kapja.

Ilyenformán nappal rejtőzködve, éjjel bujdokolva, a szerint mentek mindig nyugot felé, amint azt a csillagok járása mutatta nekik, remélve, hogy még ott menedékre találnak. Eledelük nem volt ezalatt más, mint a réce– és szárcsatojás, amit a mocsári fészkekben kaptak, azzal táplálkoztak.

Egyszer, mikor már nagyon messzire elmentek, s azt gondolták, hogy jóval megelőzték a tatárokat, elő mertek jőni a nádasból a síkságba, s a szép holdvilágnál egy tornyot pillantottak meg jóval távol maguk előtt.

Az ott valami város, gondolák magukban, tartsunk arra; talán ott biztosságban leszünk, odáig nem jön a tatár. Mert csak azt hitte minden ember, hogy amint máskor szokta, egy-egy rablócsorda betör az országba, s ha jól megszedte magát zsákmánnyal, megint visszamegy az országába.

Mentek hát a látott torony felé egész éjfélig; hát amint közel értek hozzá, akkor vették észre, hogy a toronynak nincsen teteje; amint még közelebb mentek, akkor látták, hogy a házak mind földig vannak rontva, s amint beértek az utcába, hát akkor látták, hogy ott senki sem lakik, hanem farkasok és elvadult kutyák üvöltenek eléjük a fekete kapubálványok mögől, ahol mindenféle emberek feküsznek; alakok fej nélkül, asszonyok, nyíllal általlőve, az anya, ki halott gyermekeit takarja holttestével, hosszú, elszórt fekete hajával.

Az ifjak elborzadva takarták el szemeiket e látvány elől, jaj! itt is a tatár járt már, itt sincs többé élet.

Hanem azért mégis ott akartak maradni másnap éjszakáig, valahol elrejtőzve, mert már közel volt a reggel, s fényes napvilágnál nem jó volt kijőni a mezőre.

Bementek hát a templomba, hogy majd ott valahol elrejtőznek vagy kriptában, vagy valami sekrestyébe.

Hajh! sírbolt volt most az egész templom, ott vágták le a nép színe-javát, asszony, férfi és gyermek úgy hevert egymáson keresztül, a leégett gerendák között, a sápadt hold csak úgy világított le rájuk a tetőtlen orom beszakadt padmalyán át.

Itten valósággal kardot kellett rántaniuk, hogy elhajtsák a farkasokat, amik a sírásó hivatalát pótolni jöttek ide, s amint kiriogatták őket onnan, ismét vissza-visszajöttek, s beordítottak az ajtón.

Azt mondá akkor az öregebbik testvér, Simon:

– Mikhál öcsém, ezek a gonosz férgek nekünk itten békét nem adnak, s miattuk meg nem nyugodhatunk, pedig az álmatlanságtól alig van jártányi erőnk már; azért te feküdjél le most, az oltár mellett jó helyed lesz, Isten most is közel van ott még, én majd addig őrt állok az ajtóban, s elhajtom rólad a feneállatokat; majd ha elfáradtam, akkor fölkeltelek, s te fogsz vigyázni rám.

Mikhál tehát keresett valahol egy helyet az oltár mellett, s egyik holt vitéz mellé lefeküdt, olyan volt mind a kettő, mintha aludnék, vagy mintha mind a kettő halva volna. Simon vitéz pedig azalatt összekeresett néhány elhullt nyilat a harcos téren, talált hozzá íjat is, s úgy támaszkodék a puszta ajtófélnek! amint közeledtek a toportyán-férgek, közéjük lőtt egy-egy nyilat, a megsebzett aztán verekedést kezdett a többiekkel, azt gondolva, hogy társai harapták meg. Ez a rút viadal, undok marakodás tartott már közel egy óráig, amidőn egy vén farkas csúnyául elkezdett üvölteni, rá, mintegy jelszóra, visszaüvöltöttek a város minden részéből társai, s azzal egyszerre iramodott valahány, annyi felé.

Simon vitéz csakhamar kitalálta e futás okát, s visszament testvéréhez, és felkölté:

– Ébredj, öcsém; lódobogást hallok, a tatárok jőnek vissza.

Nem volt más menekülés, mint mind a kettőnek lefeküdni a halottak közé, arccal föld felé fordulva, s úgy várni csendesen a közeledőket.

Éppen idejöttek az omladék templomba.

Sokszor tettek ők így. Gondolták, a menekült nép azt hiszi, hogy nincs már mit keresnünk feldúlt városában, s visszatért romjai közé, üssünk rajta. Sokat elvesztettek így.

Azon városból való ember vezette őket vissza: egy tatárrá lett lakos, ki maga is átpártolt az ellenséghez, s elöl járt, ahol pusztítani kellett.

Ez az átkozott gonosz ember maga is tatár ruhát viselt már, hosszú hegyes prémsüveget, bő nadrágot, s törte a tatár szót a kedvükért; hogy az Isten fullassza a torkán, valahány kijön rajta!

A testvérek kivehették a beszédből, hogy az átpártolt rossz ember azért vezette ide az ellenséget, hogy felfedezze előttük a kripta nyílását, melybe az elfutott lakosság drágaságait s templomi ékszereit elrejtette, az ajtót befalaztatván utána. Azt ott felbontották rögtön, s nagy lármával és dulakodással megosztoztak a talált kincseken, összetörve, ami nagyobb darab volt. A tatárrá lett vezetőnek is jutott belőle egy szentségtartónak a fedele, mit a gonosz ember süvege mellé tűzött cifraságnak.

„Hej, csak kerülnél egyszer a kezemre!” – gondolá magában Simon vitéz, ki mindezt nézte fél szemmel, a halottak között fekve.

Azután tüzet raktak a gyilkos tatárok a szent oltáron, a templomban levágtak egy lovat, azt tiltul megsütötték nagy koncokban, s nekitelepedtek lakmározni, hogy utálat volt őket látni; az új tatár velük evett.

Egyszer egy parázs a tűzből kipattanva, éppen Mikhál vitéz kinyújtott markába esett; Simon vitéz látta azt jól, s megrettent, hogy ha öccse az égető kínra meg talál mozdulni, mind a ketten elvesznek. Mikhál vitéz azonban szépen csendesen összeszorította a markát, úgyhogy senki sem vette észre, s elfojtotta az égő parázst, még csak szisszenést sem lehetett hallani.

Hajnalra kelve aztán ismét felkerekedtek a tatárok, felkaptak lovaik hátára, s száguldottak odább; nem vették észre, hogy két élőt hagytak el a holtak között.

A két vitéz késő estig átalla a templomból előjőni, hanem ott viaskodott egyre a mezei vadakkal, amikhez nappal még a keselyűk is csatlakoztak, ott víjjongtak egész nap a fejük felett, csakhogy ki nem verték a szemeiket karmaikkal. Hálát adtak az Istennek, amint a borzasztó helyről odább mehettek napnyugtakor.

A sík rónán mentek, ahogy mehettek sietve; hátra sem igen mertek nézni; de mit is néztek volna ottan egyebet, hanemha a sötét füstfelhőket, miket égő városokról hajtott feléjük a szél? Hátuk mögött jött a tatár!

Estefelé egy magános tanyához értek, amelyben egy izmaelita lakott. Duplán ellenség, mert idegen és pogány, hogy adott volna az jó tanácsot a menekülőknek?

Sok mindenféle nép volt már akkor ott az udvarában, akik elfutottak a tatár elől, s futottak, amerre világot láttak maguk előtt, ki lovon, ki gyalog, ki szekéren, férfiak, asszonyok, gyermekek.

– Jaj, édes feleim – ijesztgeté őket az izmaelita –, rossz helyre jöttetek ide: sokkal jobb volna visszafordulnotok, amerről a tatár hadak jőnek, mert azok legalább ha megadjátok magatokat, le nem vágnak, csak rabszolgának visznek el; jaj de elölrül sokkal nagyobb veszedelem vár reátok, mert itt ebben az erdőben laknak óriások, rettentő magas szörnyek kétszarvú fejekkel, szájuk akkora, hogy egy ember befér rajta; ezek elfogdossák az erdőkre futókat, s ott megsütik nyárson; engem is csak azért nem bántanak, mert bort adok nekik, mikor jőnek.

Már ekkor a menekvők hallották Várad alól futó vitézektől a tatár óriások hírét, kik egy egész sereget megszalasztottak puszta feltűnésük által, sőt egy csordapásztor, aki becsületes jász eredetű ember volt, maga is esküdött rá, hogy ő is látta őket, amint négyöles lépésekkel jártak végig a mezőn, s egy közülök szépen leült a kútágas tetejére, anélkül hogy a lábai lelógtak volna.

A szegény megrémült népség erre a hírre inkább visszafelé akart futni a tatár torkába, hogysem e szörnyetegek fogaira jusson; de a két Koppánd vitéz azt mondá okosan egymásnak:

– Íme, azok kevesebben vannak, a tatárok száma pedig sok százezer. Az óriás húsa is csak hús; majd bejárja a kard, Góliát[1] is óriás volt, s egy pásztorfiú ölte meg; inkább menjünk mi azok ellen.

S elindultak az erdő felé.

– No, majd megbánjátok! – kiálta utánuk az izmaelita.[2]

Hát amint a vitézek az erdőhöz közel értek, íme, kijöve a fák közül tizenkét rettentő alak; háromszor magasabbak, mint a közönséges ember; nagy fejük, mint holmi hordó; bajuszok, mint egész lófark; három ölet léptek egyszerre, s kétöles kardokat cipeltek a vállaikon.

– No, öcsém – szólt Simon vitéz, kardmarkolatához kapva –, mármost vagy mi eszünk, vagy ők esznek; válaszd ki a magadét, én is az enyimet.

S azzal kivont karddal rárohantak az óriásokra.

A szörnyű alakok eleinte nagyon lármáztak reájuk, s kardjaikat emelgették; amint azonban látnák, hogy a két vitézt semmiképp sem lehet megijeszteni, hátat adának, és hosszú lépésekkel iramodtak vissza az erdő felé.

Nem voltak azok valami természettől alkotott szörnyek, hanem csak a tatár kán szemfényvesztői, kik hosszú lábtókon[3] tudtak járni, s felöltöztek Isten csodáinak, hogy a futó népeket visszariasszák gyilkosaik körmei közé; az izmaelita jól tudta azt, mert velük értett.

Amint Simon vitéz meglátta, hogy az óriások futnak, még jobban biztatta testvérét ellenük, aholott ezután nem érék be azzal, hogy az erdőig megkergették őket, hanem amint azok a fák és cserjék között lábtóikkal nem tudtak boldogulni, sem a nehéz álarc és rémpóla miatt ügyesen mozogni, nehéz kardjaiknak sem vehették hasznát, ott a vitéz ifjak mind valamennyit levágták irgalom nélkül, s a nagy festett szörnyfejeket feltűzték az erdő szélében karók hegyére, hogy a futó népek bátorságot kapjanak, ha azokat messziről meglátják. Az áruló izmaelita nevét azonban Simon vitéz felírá kardmarkolatára.

Megint mentek odább napnyugat irányában, míg végre a Tisza vizéhez értek, ahol egy révet találtak, mely előtt már akkor sok ember várakozott, akik mind a tatárok elől futottak. A vámot ottan valami patarénus nép szedte, mert még András király és Dienes nádor idejében mind ilyen huzavona nép kezébe kerültek a vámok. Azt lehetne gondolni, hogy ilyen nagy veszedelem idején, amikor mindenki tűz elől, vér közől fut tova, ingyen is átszállították a révészek a menekülőket? Igen, keresztyén és magyar ember bizonyára azt tette volna, de az istentelen patarénus nép most sarcolta az átkelőket legjobban, ki, mit megmentett a tatárok elől, testén maradottat, azt oda kellett nekik adnia, asszonyok fülönfüggőiket, férfiak bogláraikat vetették váltságul a kegyetleneknek, csak hogy átszállítsák őket. Akiknek pedig éppen semmijök sem volt, akik koldusképpen futottak el, azokkal azt az istentelenséget követték, hogy elébb elmondattak velük egy manichaeus imádságot, mely nem volt egyéb, mint a legirtóztatóbb káromlása az igaz Istennek és az ő szenteinek tatár nyelven. Igen sokan elmondták azt, csak hogy menekülhessenek, nem gondolván a halál félelmében lelkük örök életére; akik irtóztak elmondani a csúfságot, másutt kerestek a Tiszán gázlót, vagy ha úszni tudtak, ahhoz fogtak, sokan ott is vesztek.

A két testvérnek sem volt semmije, amivel megváltsa a révet, csak az istenkáromló tatár imádság. Simon vitéz azt mondá, hogy inkább darabokra engedi magát vágatni a tatár által, hogysem az Istent káromolja és a szent Szüzet, de Mikhál könnyebb vérű lévén, azzal biztatá, majd elmondja ő azt mind a kettőjük helyett, azt állítván, hogy testvére néma; ő tehát elmondá kétszer is egymás után, egyszer magáért, másszor a bátyjáért a rettentő káromkodást, mialatt Simon összetett kézzel magában halkan mondá utána a miatyánkot és az üdvözletet. Így szállíták őket át a túlsó partra, aholott amidőn Simon vitéz szemére veté testvérének, hogy miért mondta el kényszerűségből az istenkáromló verseket, ez azzal vigasztalá bátyját, hogy hiszen magában minden vers végén utána mondta: „nem igaz, nem igaz”. De mégiscsak bűn volt az.

Simon vitéz a manichaeus nevét is feljegyzé kardmarkolatára.

Haj, de a menekülők ott csak újabb veszedelem torkába futottak; a sajói nagy ütközet el volt már vesztve, a Duna-Tisza között is özönnel járt már a tatár, amint egy erdő széléből kiértek, körös-körül nem láttak egyebet a távol láthatáron, mint égő falvakat; visszatértek hát megint az erdőbe, s felfelé északnak kezdtek tartani, körös-körül hallva a tatárok kürtjeinek hangját, amint egymásnak felelgettek, s a nappalokat odvas fák rejtekeiben tölték, nem találva egyéb táplálékot, mint vadmézet és lehullott bükkmogyorót, amivel éhségüket csillapíták.

Negyednapra találtak egy tisztességes házat az erdő közepén, melyet sem lőrések, sem sánckarók nem védelmezének, s mégsem volt leégetve.

Az ifjú vitézek csodálkoztak ezen; pedig hát tudniok kellett volna, hogy abban a házban a szaracénus[4] lakik, akik pedig mind egyetértenek a tatárokkal, azok hordanak nekik tudósítást, vezetik őket a városokra, kémeik és orgazdáik; amit a tatár rabolt, azt megveszik tőle olcsó pénzen, s szállítják majdan Morvába és odább is. Egy ilyen kufár háza volt az. Egy nagy vörös ökörfő volt a kapujára festve, amiről a tatárok ráismerhettek, hogy ez az ő emberük.

A szaracénus nagy nyájassággal fogadta őket, mikor bementek hozzá; biztatá, hogy várjanak, mindjárt készíttet számukra ebédet, ami a kiéhezett jámboroknak vajmi kedves vigasztalás volt. Míg ott panaszolnák kiállott szenvedéseiket a jámbor arcú házigazdának, jön lihegve egy úri asszony, megszaggatott ruhájáról, feslett sarujáról ki lehete venni, hogy messziről menekült futva, s reménykedve kérdi a házigazdától, nem tért-e ide be az ő szerette férje kisfiacskájával. Az erdőbe menekültek öten: a férj kisfiával, a hitves, egy dajka és a kis csecsemő gyermek. Egyszer kutyaugatást hallottak: a férj azt mondá, hogy hárman maradjanak hátra egy barlangban elbújva, majd ő fiával előremegy, megnézni, nincs-e ott emberi lak közel. Ők sokáig vártak ott, végre a nő aggódva férje kimaradtán, maga indult el őt keresni; talán itten voltak?

– Meglehet, hogy itt jártak, gyermekecském – szólt vállat vonva a szaracén –, itt sokan megfordulnak napjában; milyenek voltak?

A nő leírta férje alakját, ruházatát, a kisgyermekét, a fiúcska ujján volt egy fekete lószőr gyűrű fehér kereszttel, azt csak nem vette el tőle senki, ha megölték is, ráismerhetne róla.

A szaracén azt mondta, hogy semmiképp sem látta őket, s a szegény nő kezét tördelve és jajongva ment ismét odább férjét és kisfiát keresni.

Ezalatt felhozták az ifjú vitézek számára az ételt, egy nagy bográcsban aprított húst, a szaracén hozatott nekik melléje bort, s megáldva lakomájukat, magukra hagyá őket.

Mikhál vitéz, amilyen éhes volt, rögtön hozzá akart fogni a bőséges étkezéshez, de Simon vitéz megállítá elébb.

– Hát Mikhál, nem jut-e eszedbe, hogy elébb imádkoznánk?

Azzal elvégzék az imát, ahogy istenfélőkhöz illett, s csak akkor fogának az étekhez.

És íme, Isten megjutalmazá őket kegyességükért, mert amint Mikhál vitéz görbe evőkését beleszúrá a bográcsba, íme, mi akadt legelébb is kése hegyére, egy vékony csont, egy fekete karikagyűrűvel, lószőrből átkerítve, fehér kereszt a gyűrű közepén.

Az ifjak ijedten ugrának fel ültökből, s nem érintve többé sem ételt, sem italt, nem búcsúztak sem gazdától, sem gazdasszonytól, hanem futottak onnan sebten, ahogy lábaik elbírták, s csak későn akadtak meg egy szegény remete barlangja előtt, kinek elbeszélték az ijedséget, ami velük történt.

– Áldjátok Istent, fiaim – szólt az öreg aszkéta –, hogy megszabadíta a gonosz barlangból, mert nem más lakik ottan, mint az istentelen szaracén, a tatárok kéme, ki a hozzá betérő menekülőknek kábítószert ad italban, s mikor elalusznak tőle, akkor fejüket veszi! A fejekért kap egy dénárt a tatároktól, a húsaikat pedig feladja az utánuk jövő vendégeknek, azt a szörnyűt követve el, hogy testvéreit eteti meg a magyarral. Örüljetek, hogy nem ízleltetek ott semmit, jól fog esni most forrásom friss vize s az aszalt gyökerek, miket veletek megosztok. Reggelig maradjatok itten, azután menjetek csak mindig feljebb észak felé; nem tévedhettek el: amelyik oldalon a fáknak moha van, arra van észak; ha hétnapi járóföldet tettetek hegyeken-völgyeken keresztül, meglátjátok a legmagasabb hegyeket, amik Magyarország határán vannak; ottan majd hallani fogtok harangszót; az vezessen benneteket; ott jó oltalom van, azok ott a „menedék kövei”, lapides refugii, miket a harcos szerzetek láttának el védelmi eszközökkel, hogy befogadják a mindenünnen futókat. Ott jó helyetek leszen. Találtok oltárt, kenyeret, erős bástyákat, miket a jó kard és a jó Isten ezernyi ellenségtől megoltalmaz. Míg odáig nem értek, meg ne állapodjatok, mert veszedelem és pusztulás van az egész hazán.

Az ifjú vitézek megcsókolták a jó öreg kezét a jótékony tanácsért, s reggel útmutatása szerint mentek nagy egyedül magukban sűrű erdőkön keresztül; soká mentek, messze mentek, tölgy elhagyta, bükk elhagyta már a hegyet, következtek a nagy gyászoló fenyőfák, de még tovább kellett menniök.

Egy reggel azonban, a nagy magános rengetegben, amint pihenni leülének, távolról jövő harangszó ütötte meg füleiket, valami nagy harangok szava, aminők csak Fehérvárott voltak akkor meg Nagyváradon, a nagy székesegyházakban.

Mikhál vitéz felugrott örömmel, és mondá:

– Itt van bizonyára az említett „lapis refugii”.

De Simon bátyja megcsóválta a fejét.

– Messzebb van az, öcsém, még háromnapi járóföldet mondott odáig a szent ember.

– Ej, talán saját lábaihoz mérte a járóföldet, azok pedig már öregek.

– Aztán nem is észak felől jön ez a hang, hanem nagyon is nyugatról.

– Bizonyosan mi tévesztettük el az irányt.

Mikhál vitéz csak rábeszélte Simon bátyját, hogy ne menjenek már messzebbre, hanem keressék fel, ahonnan az a harangszó jön, hiszen harangszóval csak keresztyén ember ad jelt; bizonyosan azért teszik, hogy ha valaki eltévedt bujdosásában, oda térjen, ahol nem félnek az ellenségtől.

Simon ráállt, s mentek aztán, ahonnan a harangszó jött, s amint kiértek az erdőből, egy kies völgy terült el előttük, amelyen keskeny patak kígyózott keresztül, a patakon nagy lábas híd volt verve, a híd pedig egy magas sziklavárba vezetett fel, melynek négy hegyes tornya volt a négy szegletén, ötödik meg a közepén; azokban mind harangok voltak, s azokat mind úgy húzták, mintha búcsújárás volna.

– Ez bizonyosan a menedék köve – mondá újból Mikhál vitéz.

– Nem mondott annak tornyairól, sem bástyáiról a remete – szólt ellenkezve Simon bátyja.

– Ej, azóta felépíthették, hogy ő ott járt.

S azzal mentek a vár felé. De különös volt előttük, hogy az ilyen nagy, erős vár tövében, ahogy másutt szokott lenni, nincsenek parasztkalibák, nincsen falu, zsellérházak, akik a várhoz tartoznak, hogy lehet ez?

– Bizonyosan a parasztokat mind bevették most a várba. – Így magyarázá azt a könyebbvérű Mikhál lovag.

A toronyőr, amint észrevette közeledésüket, rögtön jelt adott kürtjével, mire a felvonóhidat leeresztették, mely az állóhidat a várkapuval összekötötte, cifra csatlósok jöttek a jövevények elé, s midőn azok aggodalmasan elmondák nekik, hogy ők messze földről jőnek, országos veszedelem közől, nem tudják, jó helyre jöttek-e, azok nevetve mondának nekik:

– Jó helyre, bizony, atyafiak; ez itt Fulkó lovag vára; híres, nevezetes vitézé; nem jöhet ide a tatár, hacsak a völgyet ki nem tölti; nem is lesz itt fogyatkozástok semmiben, mert itt van enni-inni elég; van-e valami kincsetek, amit el kell jó helyre tenni?

– Valóban nincs egyebünk jó kardjainkon kívül.

– No, annál jobb. Akkor beállhattok a lovag úr zsoldjába, s vitézkedhettek az ő zászlói alatt jó pénzért.

– Nem kívánunk mi pénzt a szolgálatért, elég lesz nekünk, ha harcolhatunk a pogány ellenség ellen vitéz vezetők alatt.

Az inasok úgy nevettek rajta, hogy az ifjak olyan komolyan beszéltek, s azután bevitték őket a várba, s nemsokára hoztak eléjük medencékben illatos vizeket, megmosdatták, megfüröszték őket, hoztak nekik pompás bársony és virágos kamukaköntösöket, aranyskófiummal kivarrva, boglárokkal végigrakva, hajfürteiket bekenték illatos kenőcsökkel; azt mondák, hogy ezt mind Fulkó lovag parancsolta, aki a vendégeit ilyen szívesen szokta fogadni.

– Talán nem is érdemeljük mi ezt a nagy tisztességet – mondá Simon lovag pironkodva, ki igen szemérmetes férfiú volt, midőn ajándékokat kelle elfogadni.

– Ah, de még többekben is fogtok részesülni – szóltak a tréfálózó cselédek –, a lovag úr lakomát rendezett számotokra, ottan lesznek az úr-kisasszonyok is, Fulkó vitéz leányai, Meryza és Sziona, azok mellett fogtok ülni.

– Ó, de furcsa neveik vannak – mondá Simon lovag –, vajon hol keresztelték őket annak?

– Ne törődjetek ti azzal; majd holnap elmondhatjátok, melyik volt kettő közől a szebb.

Mikhál vitéznek mindjárt meg is ragad a szívében: melyik lehet kettő közől a szebb, mert a szép asszonyi arcokat ő halálba tudta szeretni; de Simon bátyjának máson járt a gondolatja.

– Hol van itten a kápolna? Oda szeretnék elébb menni, hálát adni az Istennek, hogy annyi veszély közől megszabadított; sok hete, hogy nem voltam már oltár előtt, csak az égi madarakkal együtt imádhatám Istent az erdőkben napköltekor.

Az inasok megint csak nevettek rajta.

– Hagyd azt mostan, jó barátom, megtalálhatod még holnap, a papot mindig jókor van látni; most jertek a lakomára; régen ülhettetek asztal mellett.

Simon vitéz nagyon csóválta rá fejét; nem tetszett neki az olyan hely, ahol az oltárról olyan nevetve beszélnek, de nem akart háborúságot kezdeni, s engedett a meghívásnak, de öccsét mégis figyelmezteté, hogy a hosszas böjtölés után majd a gazdag lakomából nehogy sokat be találjon venni, bort ne igen nagyon igyék, mert az megárt most egyszerre; Mikhál vitéznek pedig máson járt akkor az esze: melyik lesz szebb a kettő közől?

Egy trombitaszóra aztán felnyíltak a várbeli szárnyas ajtók, s bevezeték azokon az ifjakat az ebédlőterembe.

A két jámbor vitéz szeme fénye elveszett a nagy ragyogáson, ami itt minden oldalról feléjük tündökölt. Az asztalok ezüsttálakkal és aranyserlegekkel rakva, székek, lócák cifrán kifestve és kifaragva, ablakok színes üvegekkel rakva, az asztalfőn álló székek bíborral bevonva és mennyezettel födözve, mintha fejedelmek számára állnának ottan; minden szék háta mögött állt egy arany vitézkötéses hajdú, skarlát mentében, a bortöltögető ezüstvederrel kezében; azután a másik terem ajtajai is felnyílván, kijöttek belőle a várkastély úri vendégei, mind gazdagon öltözött urak, ki-ki egy-egy szép hölgyet vezetve jobbján, akik nehéz selyemruháikkal csak úgy söpörték a padlót, gyémánt és kárbunkulus tündökölt forgóikban, kösöntyűiken; azok ott páronkint helyet foglaltak a hosszú rakott asztal körül, egy férfi egy asszony mellett, végre hármas trombitaszó után jött maga a vár ura: Fulkó; kövér termete majd leroskadt drágakövek és boglárok terhe alatt: két kezén vezeté két lányát, Meryzát és Szionát.

Az első, kit jobbján vezetett, tündéri szépségű hölgy volt, ragyogó fekete szemei illettek halvány arcához s piros ajkaihoz, magas, délceg termete is oly méltósággal hordta e büszke főt, mintha tudná, hogy itt neki mindenki engedelmes szolgája.

A másik leány, kit Fulkó bal felől bocsátott, alacsony volt és görbe hátú, szemeit nem is emelte fel soha, s nem tekingetett sehová, mint aki nagyon jól tudja, hogy őt mindenki megveti. Könnyű volt rámondani, melyik kettő közől a szebbik.

Mikhál vitéz azt hivé e látványra, hogy álmodik, szemeit elvakítá a drágakövek fénye, még jobban a szép szemek ragyogása, hogy azt sem tudta már, a földön jár-e vagy az égben.

Simon vitéz pedig ennyi pompát látva maga előtt, arra gondolt szomorú szívében, vajon talán ez időben Béla király futó patak partján issza levett sisakjából a vértől langyult vizet.

– Asztalhoz, urak és hölgyek! – hangzék Fulkó lovag szava. – Ide mellém Koppánd Simon, Koppánd Mikhál; az utóbb jött vendégé mindig az első hely nálam. Üljetek leányaim mellé. Ím, ez Meryza leányom, amaz pediglen Sziona.

Mikhál úgy ejté a dolgot, hogy a tündéri szép Meryza mellé jusson, kiről le nem bírta szemeit venni többé. Simon pedig odaült a szemlesütő Szionához, hanem elébb elmondá magában halkan az asztaláldást, ami fölött a többi vendégek nagyon kacagtak a kegyes vitéz botránkoztatására, egy hang azonban mellette halkan suttogá: „Ámen, ámen.” Odanézett, s látta, hogy az a púpos hátú Sziona, s e pillanatban szebbnek tetszett előtte a görbe leány, mint a délceg Meryza.

A vendég urak igen vígan ittak, nem kellett nekik nagy kínálkozás, s miután jól felborozták magukat, megkérték a jövevény ifjakat, hogy mondják el előttük azon viszontagságokat, amiket idáig jutva kiállottak.

Mikhál vitéz nem bírt nagy ékesen szólással, amiért is csak bátyjának inte, hogy szóljon. Simon tehát felálla, és gondolva, hogy igaz részvevő hazafiúi szívekre talál e helyen, elkezdé a hon gyászeseményeit mondani előttük: a beszéd folytán mindjobban belejött az indulatba, a lelke előtt újra megjelenő rémlátások képe ihletet adott ajkainak, annyira, hogy végtére oly szívrehatólag beszélt, hogy saját magának is könnyek csorogtak alá az orcáján.

Íme azonban, midőn e könnyeket letörölné és széttekintene, akkor látá, hogy a vendégsereg éppen nem sír és nem sóhajtoz az ő fájdalmas beszédén, hanem csupáncsak mulatságképpen hallgatja azt, mintha valami trufátor[5] énekes regéjét hallgatná.

Ezen annyira megbotránkozott, hogy kénytelenül megszakasztá a szót.

Különösen bántották őt a délceg Meryza szép szemei, amiért olyan mosolyogva tekintenek reá.

Midőn elhallgatott, a délceg hajadon megszólítá, hogy mondana még „több ilyen szép mesét is”.

Egy suttogó hang azonban, a halavány Sziona szava, csengve szólt mellette, hogy ne folytassa tovább az isten nevéért, mert hisz e borzalmas történetet szívszakadás így hallani.

És Simon lovag Sziona szavára hallgatott, nagyot sóhajta és leült. Sajnálta a háziurat és a vendégsereget azzal megbántani, hogy érzéketlenségüket megrója; gondolá, a jó élet teszi azt, s azzal menté ki magát, hogy nagyon el van már fáradva.

Arra fölkelt Saksin lovag, egy roppant termetes férfi Simon mellől, s belekötött, hogy miért nem iszik s mért nem beszél tovább, minek sérti meg a társaságot azzal, hogy elhallgat; ezért mármost „ki a gyepre!”.

Simon lovag látta, hogy ebből most mindjárt verekedés lesz, azért hátratolta maga alól a székét, s készen tartotta magát mindenre. Nem volt ez szokatlan dolog akkoriban, midőn vendégségek alatt nagyon sok bort ittak, s a férfiúi erő kitüntetése nem tartott gyalázatnak, amiért is lakoma előtt a vendégek minden vágófegyvert le szoktak rakni magukról, nehogy azokkal találjanak egymásnak ártani, amit azután józan fővel megbánnának.

Mikhál vitéz is fel akart ugrani helyéről, ezt látva, de őt lekötve tartá már a bor meg a szép hajadon szemei, aztán meg azt is mondák a körülötte levők, hogy két ember vitájába nem illik egy harmadiknak belekeveredni.

Sziona azonban odasúgott Simonnak:

– Vigyázz, nehogy ölre engedd magadat kapni, mert Saksinnak hegyes vért van a dolmánya alatt, ha hozzászorít, keresztültör vele.

S ez a titkos intés hasznára vált Simonnak, mert amint kitolakodának a lovaggal a terem közepére, nem engedé magát derékon kapni, hanem megkapta amannak két karját erősen, s megrázva azoknál fogva annak rengeteg testét, gáncsot vetett neki, s úgy veté a földhöz, hogy a fejét is odacsapta a padlóra.

Erre dühösen ugrott fel Saksin, s most már széket ragadva rohant Simon lovagnak; de az megkapta fél kézzel az ellene sújtott széket, s a másikkal úgy üté fültövön Saksin lovagot, hogy az se látó, se halló nem volt többet, mert egyszerre kijött orrán, száján, fülén a vér: úgy vitték el pokrócba takarva.

A többi vendég urak nagyon nevettek e mulatságon, s dicsérék Simon vitéz erejét, ügyességét, kezet is szorongattak vele sorban; ami közben vette észre, hogy mindegyik azt akarja megtudni, vajon össze lehet-e úgy szorítani a kezét, hogy fájjon. Engedte nekik cselekedni, hadd lássa, mire mennek vele.

Végre a háziúr maga veregetett a vállára, azt mondá neki, hogy derék ember, mert olyan vitézt győzött le, akivel még meg nem mérkőzhetett senki, s minthogy őneki fogadása tartja, hogy aki Saksin lovagot le bírja verni, annak választani enged leányai közől, hogy egyet feleségül vegyen közőlük, tehát válasszon.

Simon vitéz azt hitte, hogy csak kötekednek vele, olyan jutalmat ígérve, amit ő meg nem szolgált, csak akkor látta, midőn a káplánt hívatták, hogy komolyan van értve az ígéret, s újból felszólíták, hogy válasszon.

Mikhál vitéz de nagyon elbámult erre; most bánta már igen szörnyen, hogy nem ő verekedett meg Saksinnal, mert hiszen ő sem gyöngébb, mint Simon bátyja; jaj! ha Meryzát fogja választani, pedig hát ha szeme van, ezt látja szebbnek.

De Simon a sápadt Sziona felé fordult, s azt mondá, hogy őneki ez tetszik jobban.

Fulkó lovag meg volt lepve; nem tetszett neki a választás, fejét csóválta, ajkát harapta, de nem tehetett ellene más kifogást, mint azt, hogy Meryza az idősebbik.

– Hogy ne menjen húgánál későbben férjhez, add őt feleségül öcsémnek. Valóban, ő oly jó vitéz, mint én vagyok, s ha ő küzdött volna Saksinnal, nem kétszer, de háromszor verte volna a földhöz.

Mikhál esküdözött, hogy azt megtette volna Meryzáért, s ha kell, minden itt levő lovaggal megbirkózik sorban vagy egyszerre, amin nagyon nevettek valamennyien.

Fulkó lovag azután ráhagyta, hogy ha oly igen nagyon szereti Meryzát, vegye tehát ő is azt feleségül.

Mikhál vitéz magánkívül volt az öröm miatt; alig állt a lábán a gyönyörűségtől, mégis az egész világot akarta birkózásra híni.

De Simon vitéz lelkét hidegítette valami gondolat: miért, hogy mindez ilyen könnyűszerrel történik, hogy ilyen gazdag úrleányokat olyan könnyen – se kérdik, se hallják – a legelső jövevénynek feleségül adják?

Márpedig az bizony csak megtörtént: akár hitte, hogy ébren van, akár azt vélte, hogy álmodik, Fulkó lovag egymáséba tette kezeiket, Meryza levonta ujjáról gyémántos gyűrűjét, s Mikhál végvitéz ujjára húzta azt, Sziona pedig egy kis vékony karikagyűrűt adott jegybe Simon lovagnak, amiért a vitéz urak cserébe ősi címeres gyűrűiket vonták aráik ujjára, s akkor ment rögtön az egész násznéppé alakult vendégsereg a várbeli kápolnába, ahol egy szerzetesi alak hit szerint összeadá a feleket az ő társaikkal; rendén, ének– és orgonaszó mellett.

Mikhál vitéz és a szép Meryza a számukra elkészített menyegzői terembe távoztak, de Simon vitéz azt mondá menyasszonyának:

– Én még egy kisség itt maradok az oltárnál, hogy hálát adjak az Istennek e csodálatos jóvoltáért, hogy a tegnapi szorongattatás helyett a szabadulásba vezérlett, s kivel tegnap csak a farkasok virrasztottak egy berekben, annak ma, íme, ily áldott jó hitvest adott társul, mint te vagy, Szionám. Csak térj addig szobádba, míg utánad mennék.

Majd egy óráig ott imádkozott Simon vitéz az oltár előtt, mely szépen ki volt szentek szobraival ékesítve; még azután a szent képeket sorba is kellett csókolnia, de gondolta, hogy Sziona nem fog reá e haladékért neheztelni.

– Megbocsáss, jó Szionám – szólt, midőn a kápolnából megtért hálószobájába. – Sokért hálát kellett adnom az Istennek ezen a napon, hogy olyan sokáig maradtam a kápolnában.

– Valóban sokért kell hálát adnod az Istennek – szólt Sziona –, mert csoda az, ahogy háromszor megmenekültél e napon a halálból. Istennek köszönd azt, hogy mellém ültél, nem Meryza mellé, mert Saksin lovag bizonyosan beléd kötött volna ott is, s ha nem vigyázsz magadra, hanem ölre mégy vele, halott vagy. Istennek köszönd azt, hogy nem saját poharadból ittál, hanem az enyémből, melyben víz állt, mert serleged széle bódító méreggel volt megkenve, ami ha ajkadat éri, megbódulsz, és reggelre halott vagy. De Istennek köszönd százszor, hogy nem Meryza keze után nyúltál, midőn választást engedtek közöttünk, mint tették előtted százan, akik most mind halva vannak, mert te is utánuk mentél volna.

– Tehát micsoda ház ez itt? – kérdé elszörnyedve Simon.

– Gyilkosok és rablók háza. Fulkó lovag harámbasa; nem is atyám, de mostohám, ki anyámat halálra kínzá; Meryza ellenben az ő leánya, akiről irtózat szólni. Ezek a vendég urak, kik itt aranyban járnak, mind Fulkó és leánya cimborái, százszor gyilkos és elkárhozott valamennyi. Azelőtt, a múlt évekig, messze vármegyékbe eljártak csoportostul rablókalandokra, néha maga Meryza is vezette őket, ki az éjszakai gyilkolásban kegyetlenebb még apjánál is. Hogy pedig az ég haragja e nagy csapást mérte országunkra, hogy a tatár rajtunk rontott, azóta Fulkó bandái nem járnak ki a vidékre, félnek, hogy erősebb rablókra akadnak, hanem nagy harangokat húztak fel a tornyokba, s azoknak messze hangzó szavával csalják ide azokat, kik a tatár elől menekülnek. Ha jőnek gazdag főurak, kereskedők, szívesen fogadják őket, kincseiket őrzésükbe veszik, s ő magukat az első éjjel elsikkasztják. Ha vannak köztük délceg ifjak, azokkal ama tréfát űzik, mit veletek: Fulkó lovag választást enged nekik leányai közől, a bódító italtól kábult ifjú Meryza kezét kéri, s az őt az oltárhoz vezeti; egy rabló, valami megölt szerzetes ruhájába öltözve, megesketi őt, s lesz belőle férj egy éjre. Mikor Meryza jelt ad, künn félreverik a harangot, tűzi lárma támad, az új férj felszökik álmából, s amint hálóterméből kilép, eltűnik nyom nélkül; másnap megint új esküvő, új halál, új áldozat.

– Irtóztató! – kiálta fel Simon vitéz. – És ez órában Mikhál van ott? Hol van ő?

– Halkan beszélj! Ő már nincs ott. A mellékszoba alatt tátong egy húszöles mélység, mindennap fölötte járunk, az a padló, melyen járunk, középett sarkon fordul lefelé, s két végén ütközőre jár. E percben ki van véve az ütköző mind a két oldalon. Mikor valaki arra rálép, a hidlás elfordul, s ő leesik róla; az a mély kút egy hosszú folyosóra vezet, mely innen a hegy lábáig nyúlik, s egy szűk nyíláson napvilágot ér; ha valami csoda által még megszabadulna is estében, hogy nem zúzná agyon magát, ott a mélyben van Fulkónak két nagy vérebe. Orkusz és Erebusz, azok felfalják elevenen; csak másnap mennek be Fulkó cinkosai a barlang felől fáklyáikkal, amiktől a kutyák félnek, s összeszedik a megölt ékszereit.

– Hát testvérem? Mi történik testvéremmel?

Sziona szemeiből törlé a könnyeket.

– Halld meg, mi volt ellenetek a szándék! A hálószoba ablakán egy kéz kocogtat csendesen, s arra azt súgják, hogy a másik testvér akar egy szót szólni. Mikhálnál már kocogtattak az ablakon.

– És ő?

– Ő már bizonyosan meghalt. Nem lehetett megmentenem, mert Meryza az ajtóig jött vele, ott megcsókolá, s azután egy kiáltás hangzott, és azután csendes lett minden.

Simon vitéz szava elállt a fájdalomtól.

– Most azon légy, hogy mentsd meg magad. Itt egy hosszú kötél, ezt kösd derekadra, itt egy jó kard, ezt szúrd övedbe, ez égő fáklyát fogd bal kezedbe, ne várd, míg hívnak; lépj ki a forduló hídra, én e kötélen csendesen le foglak bocsátani; s azután a kötelet, ha leértél, utánad eresztem. Ha a vérebekkel találkozol, kiáltsd neveiket: Orkusz és Erebusz, tartsd feléjök a fáklyát, akkor nem bántanak; meg ne öld őket, mert arról megtudnák, hogy megszabadultál, s utánad mennének, elfognának. S most siess; ha biztos helyen leszesz, s sokáig élsz, gondolj reá, hogy a szegény árva, kit hitvesedül választál, valóban hitvesed volt.

Simon vitéz érzékenyen megölelé s megcsókolá Szionát.

– Valóban férjed vagyok, s nem hagylak itt, jöjj együtt velem.

– Az vesztünkre volna. Megtudnák egy óra múlva, hogy elárultam őket, s reggelre ismét kezeikben volnánk. A környék mind egyetért velük. Így pedig harmadnapra a csontok közől nem fogják megtudni, melyik volt az egyik, melyik a másik. Siess, ne időzz!

Simon vitéz megfogadá az Istenre, hogy ha innét megszabadul, s más világot ér az ország, vissza fog térni még ide, hogy hitvesét kiszabadítsa, s testvére gyilkosain bosszút álljon; tőn mindent, ahogyan Sziona akará. Egyik kezében a kard, másikban a fáklya, derekán a mentőkötél, így lépett ki óvatosan a sóhajhídra, s amint az elbillent alatta, csendesen ereszkedék alá a rémületes mélységbe, melynek fenekéről tompa ugatás üvölte fel hozzá.

– Isten veled! – hangzék felülről Sziona szava, midőn ő már a kút fenekén állt, megvilágítva azt maga körül. Ott feküdt már akkor Mikhál testvér, szép feje halálosan összezúzva; a két véreb, mely vérét felitta már, a fáklya elől a sötétbe hátrált, melyből csak vérfényű szemeik világoltak elő.

Simon vitéz megcsókolá holt testvére arcát, s nem hagyta őt a fenevadaknak, hanem fölvette vállára, s kivivé őt a hosszú folyosón át, míg az éjvilágra ért ki vele az erdőbe, a két kutya egész odáig kísérte, de nem merte megtámadni a fáklya miatt.

Künn az erdőben sírt ásott a halottnak, nagy köveket hengeríte rá, keresztet metszett négyfelől levő fák kérgébe, hogy valaha ismét rátaláljon, s elimádkozá őt istenesen, úgy hagyta ott.

Az éjszakai csillag vezette tovább a kárpáti havasok felé.

Két éjjel utazott folyvást, nappal rejtve maradt, harmadik nap virradóra meglátá a távolból az egyszerű keresztet a hegytetőn, amit a remete mondott neki.

Az volt valóban a lapis refugii.

A derék vitéz templomosok, vörös barátok, a köznép szerint, építenek ott menedéket az ország minden vidékéből futók számára, ahová ha eljutott is egy-egy kóbor tatár csorda, vitézül elverték onnan; nem bírt rajtuk erőt venni.

Harmadik évre ismét lesepré árva Magyarországról Góg és Magóg[6] hadait az Úr keze. Ki-ki visszatért elpusztult szülötte földére.

Visszajött a király is, s népét, birodalmát újraalakítva, vaskézzel nyúlt az árulók, a gonosztevők közé, kik versenyt pusztítottak az ellenséggel.

Körüljáró törvényszékek alakíttattak, mik a nádor elnöksége alatt minden vármegye határán sorompóba hítták a vádlott bűnösöket, s kire súlyosak voltak a vádak, annak istenítélet alá kellett vetnie magát, tűz– avagy vízpróbában, avagy ha bajnok vitéz volt, megküzdenie az ország bajnokával, kinek sisak fedte arcát s páncél termetét, míg a vádlottnak pajzson s kardon kívül más fegyvere nem volt.

Sok istentelen bűnös meglakolt ekképpen, a tatárhoz szegődött árulók, a hittagadók, az izmaeliták, az emberhúsetetők, a rablólovagok és a szaracén kémek. Egyszer rákerült a sor Fulkó lovagra is. Az ország hírnöke az ő kapujára is felszegezé a vádló vaskesztyűjét, s oly nagy volt a rablólovag elbizottsága, hogy bár futhatott volna, nem tevé, sőt megjelent minden lovagjával, Saksin hadnagyával és Meryzával együtt a törvényszék előtt; a várban csupán Sziona maradt.

Meryza Saksin hadnagyot, ki szörnyű erejű férfi volt s gyakorlott a bajvívásban, felbiztatá, hogy ne féljen, hanem ölje meg az ország lovagját; e végre készíte neki boszorkányos mesterséggel olyan inget, melyet nem jár meg a fegyver, s adott neki olyan kardot, mely úgy fogja a vasat is, mint a bársonyt.

Ilyen készülettel állt ki Saksin lovag a sorompóba, a holott az ország lovagja állt egyfelől, középett a mennyezet alatt ült a nádor, alatta állt a pristáldus,[7] ki fennhangon felolvasá a vádlottak előtt bűneik lajstromát: hogy a hozzájuk menekülőket megöldösték hitetlenül, s Isten sakramentomaiból[8] csúfot űzének.

Ezek azt felelték, hogy a vád mind hazugság, mert azt hitték, hogy azok mind meghaltak, akik ellenök tanúskodhatnának.

– Én rágalomnak vallom e vádakat – kiálta Saksin lovag dacosan –, s elfogadom a viadalt ország bajnokával!

– No, hát akkor ismerd meg, kivel vívsz! – szólt sisakrostélyát feltaszítva a bajnok. – Én vagyok Koppánd Simon, akit nem evett meg Orkusz és Erebusz!

E név hallatára, ez arc látására kihullott a babonás kard a nagy erős férfi kezéből; nem tudott vívni többé, csak a láncok után nyújtá ki kezeit, s ígérte, hogy kivall mindent.

Fulkó lovag, amint az Orkusz és Erebusz neveket hallá, hirtelen lovára kapott, s nyargalni kezde, futottak utána, de be nem érhették; senki se tudja, mi lett belőle többé.

Csak Meryza maradt ott dacosan. Miután apja elfutott, s Saksin megvallott mindent, ő még akkor is tagadta bűnrészvétét, semminek nem akart tudója lenni. A vízpróbánál azután elsüllyedt, és belehalt a vízbe.

Saksint ott nyomban négyfelé vágták, a többi rablóknak fejét vették.

Koppánd Simont ez eset után a király megajándékozá Fulkó lovag várával, ki az ott talált tömérdek kincset a templomosok vitéz szerzetének ajándékozá.

Szionát pedig most már valóban nőül vevé, s másodszor is igazán megesküvék vele mint hű társával, s boldogul éltek együtt még sokáig; a Koppánd név századokig fennmaradt.

Az Úristen oltalmazza meg a magyarokat ezután is!

A DEBRECENI KASTÉLY

Az ezerhatszázas években, ha valaki Nagykállóról Debrecen felé utazott, egy kastélyt látott elmaradni az út mellett, pár ezer lépésnyi távolban, s ha kíváncsi volt megtudakozni fuvarosától: kié az a kastély, bizonyosan azt a választ nyerte rá, hogy „nem tudatik”.

S ha kíváncsisága megmaradt a Fejfájató csárdáig, ahol megitattak, s ott újra föltette a kérdést a csaplárnak, attól is azt a választ vette, hogy – „nem tudatik”.

S ha ekkor még inkább üldözőbe vette a tudnivágy, s elkezdett magában Debrecenben végigvallatni ismerőst, ismeretlent, akit elöl-utol talált: kié az a kastély? – végtől végig azt nyerte rá: „nem tudatik, nem tudatik, nem tudatik”. Senki még csak abban sem térvén el a másiktól, hogy a szenvedőleges igealak nyelvszépítő „tatik”-ját egy szerényebb „biz én nem tudom”-mal váltotta volna föl.

El kellett mennie Telegdig vagy Böszörményig, ha azt akarta, hogy valamit beszéljenek neki a debreceni kastélyról, amiről a közel környékben senki sem akart tudni. Ott azután hallhatott is annyit, hogy ki nem igazodott belőle, mi az igaz, mi a költemény.

Ha Szabolcs vármegyei nemesembert kérdezett meg, az elbeszélte felőle, hogy az a kastély valaha az Onody úri családé volt, akik a kurucokkal tartottak; az utolsó Onody a labancokhoz áttért unokaöccsét kirekesztve, minden vagyonát Debrecen városának hagyományozta. Öccse azonban egy éjjel a labancokkal rajtaütött, minden cselédjével együtt legyilkolá, s megüzente Debrecen tanácsának, hogy úgy próbáljon valaki beülni az ő kastélyába, hogy mind így fog járni. A debreceniek mármost azt restellik, hogy nem merték azóta elfoglalni a kastélyt; úgy hagyták üresen.

Ha pedig Bihar vármegyei nemest hallgatott ki a tudni vágyó, ettől azt hallotta, hogy valamikor ecsedi tolvajok ütöttek a kastélyra, azok ölték meg az öreg Onodyt, mind öccsöstül együtt, aki sohasem szolgált a labancoknál. Azóta is nagyon gyanús hely az egész kastély s abban a hírben áll, hogy orvok tanyáznak benne; de nem lehet ellenük erélyesen közreműködni, mert a kastély maga határvillongás tárgya a két vármegye között. A debreceniek azért nem akarnak a kastély felől tudni, nehogy határozott nyilatkozatot adva, vagy az egyik, vagy a másik vármegyét megsértsék. A böszörményi hajdúktól azt a fölvilágosítást nyerhette, hogy az öreg Onodyt hamispénz-verők fojtották meg az ágyában, s azóta is ott űzik mesterségüket a kastély pincéiben; de bírák uraimék nemigen üldözik őket, mert bizonyosan osztoznak a nyereségben. Ezért hallgatnak olyan nagyon felőle.

Arra fölfelé az oláhság közt aztán egyre tüneményesebb változatok adtak helyt egymásnak a kastély felől. Tündérek, boszorkányok, mátkaágyban meghalt menyasszonyok tanyája volt az; amiről a vastag nyakú debreceniek csak azért nem akarnak tudni semmit, mert szégyenlik, hogy kálvinista létükre nem bírnak kifogni a lidérceken, boszorkányokon.

S ha azután a tudni vágyó utazó, mindezen mendemondákkal meg nem elégedve, egyszer ismét arra utazván, újra megpillantá a rejtélyes kastély tetejét, mely alig látszott ki a terebély gesztenyefák közül, s itt azt mondta kocsisának, hogy csapja ki addig a lovait a fűre, míg ő a puskával egyet fordul a vidéken: abban a flegmatikus[9] matyó semmi rendkívülit nem talált, mert hiszen szárcsát lehet itten lőni eleget. S engedte magára útitársát.

Elhagyott utaknak az a szokásuk, hogy azokat egyszerre benövi a széles útilapu, mellékeiket pedig a rózsaszín fürtű réti füzény. Az elhagyott utakat még ötven év múlva is meg lehet ismerni saját növényzetéről.

Ha az utas követte ez útmutató növényzetet, ez elvezette őt egy pagonyon keresztül a kastélyárokig, mely egyrészt a védelemre szolgálhatott valaha, másrészt pedig a vadaskert körülzárására szolgált, amit gyaníttat a korhadt palánk itt-amott összetákolt maradványa; most azonban a vízárok hellyel-közzel kiszakadozva, csak az ingoványt növeli, mely be is van nőve magas, buzogányos fejű náddal; egy zöld sáncforma mutatja, merre lehetett valaha az út az árkon keresztül, hanem már a fahídnak csak a vízbe vert cölöpjei láthatók, s azon lépkedhet végig a túlsó partra, aki ért hozzá, s a feje nem szédülős.

A túlpartra érve, egy gyönyörű liget emelkedik ki a lankás lapályból, csupa sötétzöld szelídgesztenyefákból, miknek gyümölcsével ősz tájon terítve az alj; egész vadkancsordák legelésznek rajta, még nem is igen engedik magukat zavartatni egyes ember közeledése által.

Az út füve itt is tapodatlan; pedig az egyenes fasor középett éppen nekivisz a kastély kapujának, az egymásra boruló gesztenyelombok eltakarják az épület homlokzatát, s éppen csak a kapubejárást engedik láttatni.

Fél szárnya a kapunak még fennáll, másik fele sarkaiból kidülve, régen a földön heverhet már, mert hasadékain keresztülnőtt a vadsóska szára, s a moh és sárga virágú szaka egészen otthonossá tették magukat korhadó deszkáin.

Semmi erőszakos pusztítás nincsen a kastélyon; csak úgy magában válik neki a múlandóságnak.

Teteje nincs leégve, hanem csak elrongyolva, csendes korhadással nyitva utat esőnek, szeleknek, ablakai még a déli oldalon tartják magukat ólomkarikáik között, itt nem törhette úgy össze a szél, hanem egészen megvakultak már, és szivárványt játszanak a déli verőfényben.

Az udvar fűvel és vadbokorral van benőve, egy furcsa, kőből faragott vízi nimfa, egy oldalán sárga rozsdával belepve, hajdani szökőkút csigahéját tartja feje fölé, melyből most vízsugár helyett folyondár csügg alá; alant a medencében még van valami víz, mely a kövek közül szivárog elé, hanem a szép aranyhalacskák tanyáját már elfoglalták a zöld hátú békák s azok az undok gyíkforma vízi szirének, piros tenyerekkel fejükön, aminőket ezeredik ember látott életében; annyira magánykeresők.

A tompán visszhangzó folyosón vastagon fekszik mindenütt a por, apró egér– és patkánylábnyomokkal keresztül-kasul futkározva.

Az ajtók mindenütt nyitva, mert küszöbeik leszálltak idővel, s ha valaki egyet kinyitott erővel, be nem tudta aztán tenni.

A szobákban még állnak nyitott és üres szekrények, belső szegleteikbe különös fekete foltok tapadva: alvó denevérek. Halom elavult írás végigdöntve a pallón, s összerágva tudatlan egerektől. A főteremben, melynek egyedül van nyitható-csukható ajtaja, még ott áll a hevenyészett deszkaravatal, melyen a meggyilkolt földesúr neje feküdt kiterítve; onnan lehet tudni, hogy ő fekhetett itt, mert a palló körül most is csupa viaszfoltos, amint a gyertyák lecsepegtek; s tudni való, hogy az úrnő katholika hitű volt, az úr református... őt nem illették meg az égő gyertyák. Egy csoport méh most is bejár a terembe, s szedegeti össze a viaszmorzsákat. Miután a terem ablakai még mind épek, alig lehet kitalálni, honnan jönnek ide a kis döngő bogárkák. Röpteiket követve, meglelni a toronyba fölvezető kötelet, mely e szobában csügg alá; hanem a kötelet hiába rángatná a harang szavára kíváncsi ember, miután a méhek azt a harangot választották odujuknak, s azóta telerakták léppel és mézzel; legföljebb egy harapós rajt zúdítana fejére onnan fölül.

Ez volt az a csengettyű, mely sok év előtt egy éjfélen fölzavarta a környéket vészkongásával. Mire a segítség ide érkezett, már le voltak gyilkolva: az úrnő ágyában; egy csatlós a kútba fojtva; az úr a csengettyű alatt, keze is levágva, mellyel a kötelet fogta.

Még most is csupa fekete a kötél vége.

A túlsó falban látszik a golyó nyoma, mellyel elhibázta a rárohanó gyilkost.

Ami vászon– és selyemféle volt a házban, azt a por és a moly ronggyá ette már; a faneműt összeőrlötte a szú s a téli nyirok, az északi oldalon csak az ablakok rámái voltak még meg, az üveg és ólom mind kihulladozott, s a nagyobb termek padmalyait meggörbíté a beázott tetőről lecsorgó esővíz. Egy-egy zöld repkényinda benyúlt az ablakon át a szobákba, s szétterjedt kúszó ágbogaival a belső falrepedéseken.